Хиляда и една нощ

Превод от арабски: Киряк Цонев, Славян Русчуклиев, 2004

chitanka.info

Приказка за цар Шахриар и брат му цар Шах Заман

Разказват — пък само Аллах знае дали е било така, — че много, много отдавна, в незапомнени времена чак към Индия и Китай в някаква страна живял цар от рода Сасан[1]. Имал той воини и приближени, слуги и свита, имал и двама синове — юнаци, но големият бил по юнак. Наследил страната и управлявал справедливо племената. Обикнал го народът по неговите земи, из неговия край. Той се казвал цар Шахриар. Малкият му брат се казвал Шах Заман и бил владетел на персийския град Самарканд. Цели двайсет години спокойно си течал животът, всеки управлявал справедливо и поданиците живеели радостно и доволно.

Живели, що живели така, но ето че големият брат се затъжил за малкия и наредил на везира си да замине при него и да го доведе. Везирът пристигнал по живо, по здраво, явил се при брата, предал му поздравите и вестта, че брат му, царят, много иска да се видят. Братът приел покорно повелята, приготвил се, натоварил шатрите на камили и мулета, събрал слуги и свита, назначил везира си за управител, докато отсъства, и потеглил към земите на брат си.

Не щеш ли, в полунощ той се сетил, че бил забравил нещо. Върнал се в двореца и що да види: жена му се прегръща в постелята с един от робите му. Причерняло му пред очите, измъкнал меча си, замахнал и погубил и двамата в постелята. Начаса се върнал при кервана. Вървял, що вървял и стигнал до града на брат си.

Зарадвал се големият брат, излязъл да го посрещне, седнали да си поговорят. А Шах Заман се сетил какво била сторила жена му, и голяма мъка го налегнала — посърнало лицето му, изнурило се тялото му. Забелязал брат му това, но не го разпитал за причината.

— Я ела с мен на лов, пък дано ти се отпусне сърцето! — рекъл му той.

Шах Заман отказал и братът отишъл сам на лов.

В царския дворец имало прозорци, които гледали към градината. Надзърнал Шах Заман към нея и що да види: вратата на двореца се отворила, излезли двайсет наложници и двайсет роби, а братовата му жена пристъпвала сред тях, чудна красавица. Стигнали до фонтана, съблекли се, насядали една до друга. Жената на царя викнала:

— Ей, Масуд!

Пристъпил към нея черен роб, прегърнали се двамата и започнали да се любят. Робите и наложниците направили същото. И така — до разсъмване! Гледал ги братът на царя и си рекъл: „За бога, това е по-лошо и от моето!“ Стопили му се мъките и се отдал на ядене и пиене.

Върнал се цар Шахриар от път, изгледал брат си цар Шах Заман — бил дошъл на себе си, лицето му се зачервило, вече се хранел с желание, а преди това почти нищо не хапвал! Зачудил се какво ли се е случило, и рекъл:

— Гледах те, брате, посърнало беше лицето ти, а сега цветът му се е възвърнал! Я ми кажи какво ти е!

— Защо се бе променил цветът ми — ще ти кажа, но не настоявай да ти казвам защо се е възвърнал! — отговорил Шах Заман.

— Първо кажи да чуя защо беше посърнал, защо беше отслабнал!

Шах Заман разказал какво му се било случило, и свършил с думите:

— Само не ме карай сега да ти разказвам защо се възвърна цветът ми?

— Заклевам те в Аллаха, трябва да ми разкажеш защо се възвърна цветът ти! — възкликнал братът.

Тогава Шах Заман му разказал всичко.

— Искам да го видя с очите си! — рекъл Шахриар.

— Престори се, че отиваш на лов, но се скрий при мен и ще го видиш!

Царят наредил да се приготвят за път. Изпънали шатрите извън града. Седнал той в шатрата си и рекъл на слугата си:

— Никой да не влиза при мен!

Преоблякъл се и скрито се промъкнал в двореца при брат си. Седнали пред прозореца, който гледал към градината. Ето че наложниците и робите заедно с господарката си излезли там и чак до привечер правили точно така, както бил разказал братът. Цар Шахриар изгубил ума и дума и казал на Шах Заман:

— Да се махаме от тук! Не ни трябва царство, докато не видим дали на някой друг му се е случвало такова нещо! По-добре е да умрем, отколкото да живеем такъв живот!

Двамата излезли през тайна врата на двореца. Вървели, що вървели, дни и нощи, докато стигнали до морето. Седнали да си починат под едно дърво насред поляна. Утолили жаждата си със сладка изворна вода. Не минало много време и ето че морето се развълнувало, от него до небесата се издигнал черен стълб, който се плъзнал към същата поляна. Изплашили се двамата братя, покатерили се на върха на високото дърво и се заозъртали какво ще стане. И ето че се появил един джин[2] — снагата му висока, плещите му широки, главата му огромна, а върху темето му — сандък. Излязъл той при дървото, седнал под него, отворил сандъка, измъкнал от него кутия, отворил и нея и от там се появила чудна хубавица, сякаш слънце след зорница, както е казал поетът:

Изгря тя от мрака — денят сякаш грейна,

        в лицето й нежно просветна зората,

изплува от блясъка слънцето светло,

        което изгрява, щом зайде луната.

Пред нея се смъртните хора прекланят,

        щом зърнат я — става животът по-светъл,

но блесне ли взорът й с мълнии страшни,

        потичат сълзи — и плющят дъждовете…

Огледал я джинът и рекъл:

— О, господарке на целомъдрието, иска ми се да поспя!

Положил главата си върху коленете й и заспал. Вдигнала тя поглед към върха на дървото и зърнала горе двамата царе. Отместила главата на джина от коленете си, положила я на земята и им дала знак да слязат и да не се боят от ифрита.

— Страхуваме се да не се събуди великанът! — възкликнали те.

— За бога, веднага слезте, иначе ще го събудя, ще ви види и ще ви погуби с най-жестока смърт! — изплашили се двамата и слезли от дървото. А тя им се наместила и рекла: — Хайде сега, натъкмявайте го, ама силно да бъде, че ще събудя ифрита!

— Братко, прави каквото ти повелява! — казал изплашено цар Шахриар на брат си.

— Не искам да те преварвам! — отговорил му той.

Запобутвали се кой пръв да почне, а тя викнала:

— Абе вие какво си намигате? Хайде, почвайте или ще разбудя ифрита! — направили те каквото им наредила, а щом свършили, тя измъкнала от джоба си кесия, извадила от нея връв с навързани петстотин и седемдесет пръстена и запитала: — Знаете ли какво е това?

— Не знаем!

— Всички стопани на тези пръстени правиха с мен същото и сложиха рога на великана, защото неговият рог не си гледа работата! Я ми дайте и вие по един пръстен! — дали й те два пръстена от ръцете си, а тя заразказвала: — Този ифрит ме отвлече в сватбената ми нощ, сложи ме в кутия, скри кутията в сандък, заключи сандъка със седем катинара и го спусна в дълбините на морето голямо, от вълни разлюляно. Но да се знае: щом жена поиска нещо, нищо не може да я спре! Или както е казано в стиховете:

Не доверявай на жените, не вярвай в техните обети!

Любов, омраза — всичко крият в цепката между нозете!

        Те се преструват, вероломство покриват с бляскави одежди.

        Заради тяхното коварство Адам напусна рая светъл…

Двамата безкрайно се учудили и си рекли:

— Щом и на този великан се е случило такова нещо, можем да сме спокойни! Нашето не може дори да се сравни с неговото!

Оставили я и се върнали в градовете си. Цар Шахриар отсякъл главата и на жена си, и на наложниците, и на робите. Оттогава намразил всички жени. Наредил всяка вечер да му довеждат по една девица и още същата нощ, след като отнемел моминството й, я убивал. Това продължило три години. Разтревожили се хората, забягнали с дъщерите си и в царството не останала нито една мома за женене.

Веднъж, както обикновено царят заповядал на везира си да му доведе мома. Излязъл везирът, търсил, търсил и не намерил. Върнал се у дома ядосан, печален и изплашен, че царят ще му отнеме живота.

Имал везирът две дъщери — хубави, обаятелни, със снаги кръшни, стройни, привлекателни. Голямата се казвала Шахразад[3], а малката — Дунязад. Голямата била чела много книги — истории и жития на предишни владетели, събития за древни народи. Тя рекла на баща си:

— Виждам, че си тъжен, измъчваш се. В такива случаи някои хора казват в стихове:

Кажи на онзи, който страда,

        че мъката не продължава.

Тъй както радостта топи се,

        така и мъката изтлява…

Везирът й разказал от начало до край какво му се било случило при царя.

— Заклевам те в Аллаха, татко, омъжи ме за царя! — рекла тя. — Аз или ще остана жива, или ще се принеса в жертва и ще избавя мюсюлманските моми от него!

— Боя се, дъще — отвърнал везирът, — да не би и с теб да се случи онова, което се е случило заради едно магаре и един вол на техния стопанин.

— А какво се е случило с тях, татко? — запитала тя.

Тогава везирът заразказвал:

[1] По-важните исторически и географски названия, имена, титли, непознати думи и специфични термини са обяснени по азбучен ред в края на тома — бел.прев. ↑

[2] Джин (коран., фолкл.) — дух. Наричан още ифрит, марид, гул и др. В ислямската традиция се допуска съществуването на свят, паралелен на нашия — на „долната“ земя, изпълнен с джинове, които живеят в условия и нрави, подобни на човешките. Те са добри и лоши, мъже и жени, мюсюлмани и неправоверни, имат свои царе, водят помежду си войни и т.н. — бел.прев. ↑

[3] В предлаганото издание е използвано оригиналното арабско произношение на двете имена вместо европеизираното Шехерезада и Дунязада — бел.прев. ↑

Приказка за магарето, вола и земевладелеца

Да знаеш, дъще, че някога живял търговец. Имал много пари и добитък, имал жена и деца. Всевишният Аллах му дал дарбата да разбира езика на животните и птиците. Този търговец имал къща на село. В обора му живеели магаре и вол. Всеки път, когато волът минавал край яслата на магарето, виждал все едно и също: всичко почистено и подметено, за ядене — пресят ечемик и ситно смляна слама, а магарето си лежи и си почива. От време на време стопанинът го възсядал по някаква работа, но после всичко си продължавало все така. Веднъж търговецът дочул как волът говори на магарето:

— Добре си ти! Аз съм все изморен, а ти си почиваш, ядеш пресят ечемик, почистват ти, стопанинът рядко те язди. А пък аз — все на оран, на оран!

— Щом излезеш на къра и ти сложат ярема на врата, лягай и не ставай, даже и да те бият! — посъветвало го магарето. — И да те вдигнат на крака, пак падни! Върнат ли те у дома, и бакла да ти слагат, не яж, прави се на болен! Два-три дни не яж и не пий и умората ти ще мине!

Чул търговецът тези думи. Ратаят донесъл сено, но волът почти не хапнал. А когато сутринта запрегнали ралото, оказало се, че е болен. Ратаят съобщил на стопанина, а той му рекъл:

— Я вземи магарето, нека то оре цял ден вместо вола!

Когато привечер магарето се върнало, волът му благодарил — нали си бил починал през деня. То не отговорило, но много съжалявало.

На втория ден ратаят пак го повел и го накарал да оре до вечерта. То едва се довлякло, шията му била претъркана, било ужасно изпосталяло. Волът му благодарил, а то си рекло: „Абе хубаво си почивах — що ми трябваше да се бъркам, където не ми е работа!“ А на глас отвърнало:

— Знаеш, че ти давам добри съвети. Ама чух нашия стопанин да казва: „Ако волът и утре не се вдигне, прати го на месаря! Да го заколи, поне кожата му да вземем!“ Боя се за теб!

— От утре се хващам на работа! — възкликнал волът.

На сутринта търговецът наминал с жена си към обора. Дошъл ратаят и повел вола навън. Щом видял стопанина си, волът размахал опашка, шумно се изпръцкал и даже почнал да подтичва. Търговецът чак се претърколил от смях.

— Защо се смееш? — запитала жена му.

— Видях и чух нещо, но ако ти го кажа, Аллах ще ме накаже! — отговорил той.

— Трябва да ми кажеш защо се смееше, пък ако ще и да умреш! — настояла тя.

— Не мога, страх ме е!

— Аха, значи на мен се присмиваше!

Тя пак започнала да настоява, да настоява и накрая той отстъпил. Безсмислени били по-нататъшните разговори с нея. Отишъл при кладенеца до джамията — да се измие, пък като се върне, да й каже тайната и да умре.

Този търговец си имал един петел с петдесет кокошки, имал си и куче. Дочул той как кучето по петела лае и го ругае:

— Ти се радваш, а нашият господар на смърт отива!

— Че защо? — запитал петелът.

Разказало му кучето какво е станало, и петелът рекъл:

— За бога, ама нашият стопанин не е с всичкия си! Ами че аз имам цели петдесет кокошки и успявам да се оправям с тях — тая ще зарадвам, онази ще накажа! А той само една жена си има и не знае как да й надвие! Я да награби един къпинов ластар, да я затвори в стаята, че да бие, да я пребие — ще видиш как ще се откаже да разпитва за щяло и не щяло!

Търговецът отчупил няколко къпинови ластара, скрил ги в стаята и рекъл на жена си:

— Я ела вътре да ти го кажа, че да не ни види или чуе някой…

Влязла тя вътре, затворил той вратата зад гърба й, че като заудрял — бил я, бил, докато й прилошало и викнала:

— Разкайвам се, няма вече!

Зацелувала ръцете му, нозете му — разкаяла се. Излезли двамата навън. Зарадвали се събралите се, засмели се всички роднини и запазили тайната за всичко станало до гроб…

* * *

Дъщерята изслушала разказа на баща си и рекла:

— Трябва да отида!

Приготвил я той и отишъл при цар Шахриар. А през това време тя посъветвала малката си сестра:

— Когато отида при царя, ще пратя да те повикат. Щом видиш, че той вече се е насладил, кажи: „Сестро, разкажи ни нещо, което не знаем, че през нощта да не скучаем!“ Тогава аз ще започна да разказвам, пък дано, ако е пожелал Аллах, от това да ни дойде спасението!

Отвел я баща й при царя, но когато той пожелал да остане сам с нея, тя се разплакала.

— Какво ти е? — запитал той.

— Господарю! — отговорила тя. — Имам сестричка, нека се сбогувам с нея!

Пратил царят да доведат сестрата. Дошла Дунязад, прегърнала сестра си, пък се свила при постелята. След като царят отнел девствеността на Шахразад, седнали да си поговорят.

— За бога, сестро! — рекла Дунязад. — Разкажи ни нещо, което не знаем, че през нощта да не скучаем!

— С удоволствие! — отговорила Шахразад. — Само ако позволи ученолюбивият цар…

Царят бил в лошо настроение. Но щом разбрал, че ще чуе някакъв разказ, той се зарадвал и разрешил.

И ПРЕЗ ПЪРВАТА НОЩ…

Шахразад заразказвала:

Приказка за търговеца и ифрита

Разправят, царю честити, че имало едно време един търговец. Той въртял голяма търговия из страната. Веднъж тръгнал нанякъде. Станало му горещо, седнал под едно дърво, бръкнал в торбата си, хапнал каквото си бил взел, изял и една фурма. Хвърлил костилката й и ето ти — появил се огромен ифрит, в ръката му — меч. Пристъпил той към търговеца и му викнал:

— Ставай! Ще те убия, както ти уби сина ми!

— Как така да съм убил сина ти? — запитал търговецът.

— Когато ти изяде фурмата и хвърли костилката, тя се удари в гърдите на сина ми, погуби го и той умря на място! — отговорил великанът.

— „Аз съм Аллах и аз съм, при който ще търсим помощ — възкликнал търговецът. — Няма мощ и сила освен у всевишния и велик Аллах!“[1] Ако съм го убил — то е било неволно, моля те, прости ми!

— Не, трябва да те убия! — настоял ифритът, проснал го на земята и вдигнал меча си да го посече.

Заплакал търговецът и заредил следните стихове:

Съдбата е в два дни — прекрасен и страшен.

        Животът — в два реда: прозрачен и мътен.

Трещи ураганът и мощен, и прашен,

        но чупи той само дърветата с тътен!

Виж също морето — там гонят се мъртви,

        но бисери раждат дълбоко недрата!

Пък нека ръцете на времето вечно

        играят си с нас и ни гони съдбата!

        Звездите безбройни блестят в небесата,

        а слънцето вечно се гони с луната!

        И суша, и влага се смесват в земята…

        На камъка само остава следата!

— Я стига си говорил! — казал джинът. — За бога, ще те убия!

— Само че искам, великане, да знаеш — казал търговецът, — че имам дългове, жена, и деца… Пък и имот съм заложил… Пусни ме да си ида у дома, да дам на всеки каквото му се полага, пък после ще се върна! Дума ти давам — ще се върна, пък тогава прави с мен каквото щеш! Аллах ми е свидетел на думите!

Повярвал му джинът и го пуснал.

Направил си търговецът завещанието и така живял с близките си до края на годината. Тогава сгънал савана си под мишница, простил се с роднини и съседи и тръгнал на път, сподирен от плачове и вопли. Вървял, що вървял, стигнал до онова поле. И докато оплаквал съдбата си, към него се приближил един шейх, който водел със себе си завързана газела. Поздравил той търговеца и рекъл:

— Защо седиш сам на това място? Тук е свърталище на джинове!

Разказал му търговецът какво му се било случило. Зачудил се шейхът с газелата:

— За бога, братко, разказът ти е удивителен. Ако с перо се запише и око го зърне — от всеки, който словото цени, сълза той ще изтръгне! Няма да те оставя, докато не видя какво ще ти направи този ифрит!

Седнал той до него, заприказвал го. И ето че към тях се приближил втори шейх, който водел две черни хрътки. Поздравил ги той, запитал защо седят на това място, а те му разказали какво се било случило, от начало до край. Не бил той още седнал — и ето ти трети шейх, който водел шарено муле. Поздравил ги той, пък те и на него разказали какво било станало.

Изведнъж се вдигнал облак прах, извила се вихрушка и ето ти го онзи джин с оголен меч в ръката, очите му искри мятат. Той сграбчил търговеца и викнал:

— Ще те убия, както ти уби сина ми и покруси душата ми!

Заридал търговецът, заплакал. Запригласяли и тримата шейхове с плач, вопли и ридания. Изправил се първият шейх, стопанинът на газелата, целунал ръката на ифрита и рекъл:

— О, джин, ти, царска корона на джиновете! Ако ти разкажа какво ми се случи с тази газела, и ако ти решиш, че разказът ми е удивителен — ще ми дариш ли една трета от кръвта на този търговец?

— Да! — отговорил джинът. — Ако отсъдя, че разказът ти е удивителен — ще ти даря една трета от кръвта му!

И първият шейх заразказвал:

[1] Текстове от Корана често присъстват в „Хиляда и една нощ“ и по възможност са оградени в кавички — бел.прев. ↑

Приказка на първия шейх за газелата

— О, ифрит, тази газела е моя братовчедка, чичова ми дъщеря[1]! Оженихме се, когато беше още малка, живяхме заедно трийсетина години, но не добих чедо от нея. Тогава си взех наложница и добих от нея мъжко чедо с лице като пълен месец, с прекрасни очи, извити вежди и стройна снага. Расна то, порасна полека-лека, а когато стана петнайсетгодишно, отвори ми се път да тръгна по търговия към някакъв град.

А моята братовчедка, тази газела, от малка се била научила как се правят магии. Омагьосала детето и го превърнала в теле, а майка му, наложницата — в крава и ги пратила при говедаря. След време аз се върнах и запитах за детето и майка му.

— Наложницата ти умря, пък синът ти избяга — не знам къде отиде! — отговори жена ми.

Страдах цяла година. Ето че дойде Курбан Байрамът. Изпратих аз говедаря да ми докара угоена крава — пък то да било наложницата ми, омагьосана от тази газела! Засуках ръкави, взех ножа и току да я заколя — тя замуча силно, заплака. Оставих я и заповядах на говедаря да свърши тази работа вместо мен. Закла я той, а по нея — само кожа и кости! Съжалих, че съм я заклал. Дадох му каквото бе останало от нея, и му рекох:

— Я ми докарай едно угоено теле!

А той да доведе омагьосаното теле! Че като ме видя онова ми ти теле — скъса връвта си, отърка се о мен, замуча, заплака. Жално ми стана за него и казах:

— Я докарай някоя друга крава, пък го пусни!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

— Какъв хубав, звучен, приятен и сладък разказ! — казала сестра й.

— О, той не може да се сравни с онова, което ще разкажа утре, ако има живот и царят ми позволи! — отговорила тя.

А царят си рекъл: „За бога, няма да я убия — нека изслушам разказа докрая!“

Така прекарали нощта прегърнати до сутринта, когато царят отишъл в тронната зала. Там се появил и везирът със саван под мишница. Цял ден царят съдил, повелявал, запирал, забранявал, награждавал, но на везира не казал нищо за станалото, а щом разпуснал своя диван, се върнал в двореца си.

* * *

И ПРЕЗ ВТОРАТА НОЩ…

Дунязад заговорила на Шахразад:

— Сестро, хайде довърши разказа за търговеца и за джина!

И Шахразад продължила разказа на стопанина на газелата:

* * *

Докато ставаше всичко това, братовчедка ми, тази газела ме гледаше и ми нареждаше:

— Заколи това теле, виж колко е угоено!

— Виж какво стана с кравата! — възразих аз. — Заклах я, а останахме без нищо! Не искам да чуя да се коли това теле!

— В такъв благодатен ден трябва да заколиш именно него! — възкликна тя. — Не го ли заколиш, значи не си ми мъж!

Тежки думи изрече, не знаех какво се крие зад тях. Взех ножа в ръка, но пак сърце ми не даде да го заколя. Наредих на говедаря да го отведе.

На другия ден той дойде при мен и заговори:

— Господарю, ще ти кажа нещо радостно! Имам добра вест!

— Кажи! — рекох аз.

— Търговецо! Имам дъщеря. Като малка изучи от една стара жена изкуството на магията. Вчера заведох телето у дома. Погледна го дъщеря ми, покри лицето[2] си и заплака. После се засмя и рече: „Татко, май ми носиш късмет, щом вкарваш при мен чужди мъже!“ „Че къде са чуждите мъже!“, запитах аз. „Телето, което си довел, е синът на нашия господар, търговеца!“, отговори тя. „Бащината му съпруга е омагьосала и него, и майка му!“ Не дочаках дори да се съмне и дойдох при теб да ти разкажа.

Отидох с него в къщата му, замаян безкрайно от огромната радост и щастие, които ме бяха обзели. Дъщеря му ме поздрави и ми целуна ръка. После и телето се отърка о мен.

— Истина ли е, което си казала за това теле? — я запитах.

— Да, господарю! Това е твоят син, твоята покрусена душа!

— Слушай, моме! — рекох. — Спасиш ли го, дар да ти са от мен всички стада, които баща ти пасе, пък и имане отгоре!

— Господарю, ще приема дара ти, но при две условия: първо — да ме омъжиш за сина си! И, второ — да ми позволиш аз да омагьосам онази, която го е омагьосала, за да съм сигурна, че това не ще се повтори!

— Прави каквото щеш!

Тя взе паница, напълни я с вода, произнесе над нея някакви заклинания, напръска телето и каза:

— Ако Аллах те е създал теле — остани си такова, но ако си омагьосано — върни се в първия си образ, ако позволи всевишният Аллах!

Ето че то потръпна и стана човек.

Тогава аз, о, джин, го ожених за говедарската щерка. Тя пък омагьоса братовчедка ми, тази газела. Дойдох тук с нея, видях тези хора, те ми разказаха какво се е случило на този търговец. И аз седнах, за да видя какво ще стане. Това е разказът ми!

* * *

— Това наистина е удивителен разказ! — казал джинът. — Дарявам ти една трета от кръвта му!

Тогава се изправил шейхът с двете хрътки и заговорил:

[1] В ислямския свят женитбата между братовчеди, включително първи, се поощрява — бел.прев. ↑

[2] Според ислямския обичай жената може да бъде с открито лице само пред баща, съпруг, синове и братя. Пред всички останали мъже е длъжна да покрива лицето си — бел.прев. ↑

Приказка на втория шейх за двете хрътки

— Знай, господарю мой, цар на джиновете, че тези две кучета са моите двама братя, аз съм третият. Умря баща ни и ни остави три хиляди динара. Разделихме си ги поравно. Отворих дюкян. Те отпътуваха да въртят търговия другаде, цяла година ги нямаше и накрая се върнаха без нищо.

— Братя! — рекох им. — Нали ви казвах да не тръгвате!

— Братко! — заплакаха те. — Така ни било писано! Каква полза да ти обясняваме, щом вече нищо нямаме!

Заведох ги после в хамама, с богати дрехи ги облякох, нахранихме се и казах:

— Братя, аз ще пресметна годишната си печалба от продавницата, ще я разделя между трима ни — само да не бутаме главницата!

Пресметнах печалбата си — бе три хиляди динара. Разделих я на три между трима ни и заживяхме заедно.

Един ден и двамата пожелаха отново да тръгнат на път, настояха и аз да тръгна с тях. Цяла година не се съгласявах, всеки въртеше търговията си в продавницата си. Пак ми предлагаха, аз пак отказвах. И така — шест години. Накрая се съгласих, но рекох:

— Братя, хайде да видим колко пари имаме!

Сметнахме — излязоха шест хиляди динара.

— Да заровим половината в земята! — предложих. — Ако ни се случи нещо — от полза ще бъдат! Нека всеки вземе по хиляда динара, пък да върти търговията си с тях.

— Умно си го намислил! — казаха те.

Разделих парите на две части, зарових трите хиляди динара, разделих останалите на всеки по хиляда. Приготвихме стоки, наехме кораб, цял месец пътувахме и накрая пристигнахме в един град. Продадохме стоката си, за всеки похарчен динар спечелихме по десет. Вече се готвехме за връщане, когато срещнах на морския бряг неволница в опърпани дрехи. Целуна ми тя ръка и рече:

— Господарю, кажи, милостив ли си, че да те възнаградя със същото!

— Разбира се! — отговорих аз.

— Господарю! Вземи ме за жена, отведи ме в страната си! Аз ще ти даря себе си!

Сърцето ми страстно я възжела за нещо, което е благословено от великия и всемогъщ Аллах. Отведох я, облякох я, подредих й хубава постеля на кораба и я приласках. Заобичах я силно и от сърце, денонощно не се отделях от нея, забравих за братята си. А пък те се притаиха. „Ще убием брат си — тогава всичките пари ще са наши!“, договорили се те. Съблазнил ги дяволът. Примъкнали се, докато съм спял при жена си, и ме хвърлили в морето. Но тя се събудила, потръпнала и се превърнала в жена ифрит. Тя ме понесе на гърба си и ме остави на един остров, а на сутринта ми каза:

— Аз съм твоята съпруга, носих те на гръб и те спасих от смърт. Сега вече знаеш, че съм жена джин.

Благодарих за онова, което бе направила за мен, разказах й какво ми се бе случило с братята ми, тя ме изслуша и рече:

— Тази нощ ще полетя към тях, корабите им ще потопя, а тях ще погубя!

— За бога, не го прави! — помолих я аз. — Нали в една пословица е казано: „Стори благодеяние на злосторника — достатъчно е и злото, което той е сторил!“ Все пак братя са ми!

Тя ме взе на ръце, полетя и ме остави върху покрива на къщата ми. Отворих аз вратите, изкопах заровеното в земята и отворих продавницата. Върнах се у дома по мръкнало, а там — тези две кучета, вързани. Те скочиха, заплакаха, заумилкваха се. Разбрах всичко едва когато жена ми рече:

— Това са братята ти!

— Кой им е сторил това?

— Изпратих сестра си, тя им го стори! Ще се отърват чак след десет години!

И ето — след десет години дойдох с тях при балдъзата си — да ги отърве от този им образ.

* * *

— Това наистина е удивителна история! — възкликнал джинът. — Дарявам ти една трета от кръвта му и от наказанието му!

Пристъпил тогава третият шейх, стопанинът на мулето, и заговорил на джина:

Приказка на третия шейх за неговото муле

— О, султан и главатар на джиновете! Някога това муле беше жена ми! Случи се така, че цяла година ме нямаше у дома, бях все на път. Върнах се най-после посред нощ и що да видя — черен роб лежи до нея в постелята, двамата си бъбрят, прегръщат се и се гъделичкат. Щом ме зърна, тя скочи, грабна стомна с вода, произнесе някакви думи над нея, напръска ме и рече:

— Излез от този образ и се превърни в куче!

Тутакси се превърнах в куче и тя ме изгони от къщата.

Излязох навън. Вървях, що вървях, стигнах пред една месарница. Месарят ме покани у дома си. Когато дъщеря му ме забеляза, тя закри лицето си от мен и рече:

— Значи мъж водиш и при мен го вкарваш!

— Че къде е този мъж? — запита месарят.

— Това куче е човек, омагьосан от жена! — каза тя. — Но аз мога да го отърва!

— За бога, дъще, спаси го!

Взе тя гърне с вода, произнесе някакви думи над нея, поръси ме и рече:

— Върни се от този образ в първоначалния си лик!

И отново станах човек. Целунах й ръка и рекох:

— Иска ми се да омагьосаш жена ми така, както тя омагьоса мен!

Тя ми даде малко вода и рече:

— Щом я видиш заспала, поръси я с тази вода! Тя ще стане такава, каквато поискаш!

Заварих жена си заспала, поръсих я с водата и казах:

— Нека се обърнеш на муле!

И тя начаса се превърна в муле.

* * *

Обърнал се джинът към мулето и го запитал:

— Това истина ли е?

И мулето кимнало с глава. Джинът се развълнувал и дарил на шейха останалата част от кръвта на търговеца…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

— А да знаете какво ще разкажа следващата нощ, ако царят ме остави жива! — казала тя.

„За бога, няма да я погубя, докато не изслушам и останалите й приказки — те са удивителни!“, казал си царят.

Така прекарали нощта прегърнати до сутринта.

* * *

И ПРЕЗ ТРЕТАТА НОЩ…

Шахразад продължила:

Приказка за рибаря и ифрита

Разправят, царю честити, че имало едно време един рибар. Бил на преклонна възраст, имал жена и три деца и бил много беден. Имал навик всеки ден да мята мрежата си четири пъти — ни повече, ни по-малко!

Веднъж по обед излязъл на морския бряг. Метнал мрежата, събрал краищата й и усетил, че е натежала. Дълго бутал и опъвал, докато накрая я измъкнал. Видял, че в нея се било оплело умряло магаре. Натъжил се и възкликнал:

— Ама че чудноват късмет! — и занареждал следните стихове:

Ти, който смело, дръзко тръгваш към гибел сигурна в нощта,

спести труда си — не печелиш от дързостта и смелостта!

                Виж във морето как рибарят изкарва хляба си едва,

                как свети му с умиращ пламък отгоре бледата звезда.

И с поглед в мрежата, очакващ да дойде уловът голям,

той сред разпенената бездна се чувства малък, слаб и сам…

                Днес ако хване едра риба, ако спечели за комат,

                то утре го очаква гибел — безкраен сън на оня свят!

Все гонен е от онзи, който живее в радост, благодат,

на който дядо му, баща му е бил безстрашен и богат!

                Аллах един дарява с радост, с тъга мори нещастник друг…

                Че рибата един улавя, а друг изяжда я без труд!…

Измъкнал рибарят умрялото магаре от мрежата, изцедил я, изтръскал я, нагазил пак в морето, метнал я, дръпнал я, а тя — по-тежка и от първия път. Бутал, що бутал, докато я изтегли на сухо. Намерил в нея голяма делва за зърно, но пълна с пясък и пръст. Домъчняло му и повторил думите на стихотвореца:

О, болка на съдбата, стига!

Щастлив съм — но да ме не стигаш!

                Щом нещо е горчиво — даваш,

                а щом е сладко, викаш: „Давай!“

Печалба тръгнах уж да диря,

но никъде не я намирам.

                С пари глупците стават знатни,

мъдрецът беден сам умира.

Изхвърлил той делвата, почистил мрежата, метнал я, пак я измъкнал и открил в нея само парчета от глинени съдини и шишета. Тогава възкликнал с думите на стихотвореца:

Туй ти се падна! Вземай! Помири се!

        Тук не помагат знания и думи!

Недостижим късметът се изплъзва,

        превратностите гонят всеки умен!

Земята дава плод — но суша има!

        Съдбата извисява все глупаци!

Незаплодена пъпката умира!

        Орлите гинат — ала гъски тачат!

Съдбата вечно ни разполовява

на недостойни лъвски пай се пада.

        Достойният умира сам и беден

и за ума си ни троха не получава!

Вдигнал рибарят поглед към небето и възкликнал:

— О, Аллах! Ти знаеш, че мятам мрежата си само четири пъти! Досега я хвърлих три пъти! В името на Аллаха…

Метнал пак мрежата, изчакал я да потъне, дръпнал, ала пак не могъл да я измъкне — значи се била закачила за дъното.

— „Няма сила и мощ освен у Аллаха!“ — възкликнал рибарят.

Съблякъл се, гмурнал се, бутал, що бутал и я измъкнал на сухо. Разгърнал я, а в нея — шише от жълта мед, пълно с нещо, гърлото му — запушено с оловна запушалка, а върху нея — печатът на нашия господар Сулейман. Зарадвал му се рибарят, позаклатил го, усетил, че е тежко, и рекъл:

— Я да го отворя, че да видя какво има вътре! После ще го продам на Медния пазар. Ще струва поне десет динара!

Измъкнал нож, поразклатил оловото с печата и го измъкнал. Навел шишето и го разклатил, за да излезе каквото има вътре. Нищо не потекло, но от него изпълзял дим, издигнал се до връх небесата, разстлал се по земята, скупчил се, сгъстил се, потрепнал и се превърнал в ифрит — главата му в небесата, краката му на земята, главата — кубе на джамия, ръцете — остри вили, краката — мачти на гемия, устата — тъмна пещера, зъбите — камъни скала, носът — две бъчви без дъна, в очите — огън светлина, разрошен, мръсен, сякаш цял от кал. Разтреперили се коленете на рибаря, затракали зъбите му, пресъхнало гърлото му, замаяла се главата му. А ифритът рекъл:

— Няма бог освен Аллаха и Сулейман[1] — пророк на Аллаха! О, пророк на Аллаха, не ме убивай! Вече няма да въставам срещу тебе с думи и с дела!

— О, ифрит! — казал рибарят. — Защо споменаваш божия пророк Сулейман? Че Сулейман е умрял преди хиляда и осемстотин години! Сега са други времена! Какво ти се е случило, как си се озовал в шишето?

— „Няма бог освен Аллаха!“ Радвай се, рибарю! — възкликнал ифритът. — Веднага ще те погубя с най-страшната смърт!

— За това ли трябва да се радвам, о, главатар на ифритите? Отвори си очите, ти, твар без род — защо ще ме убиваш? Нали те отървах от шишето, измъкнах те от морските дълбини! Защо ще ме наказваш така?

— Чуй историята ми, рибарю! Аз съм от джиновете еретици и се разбунтувах срещу Сулейман, сина на Дауд. Той изпрати при мен везира си Асиф, сина на Барихия, който ме отведе при него. Бях горделив — а той ме унизи! Изправи ме пред Сулейман, който ми предложи да приема вярата му. Отказах. Тогава той грабна това шише, натика ме в него и ме запечата с оловен печат с божието име върху него. После нареди на джиновете да ме хвърлят насред морето. Стоях там сто години и все си казвах: „Който ме спаси — ще го направя богат за цял живот!“ Но минаха сто години и никой не ме спаси. Когато влязох във втората стотица си казах: „Който ме спаси, ще му разкрия всички съкровища на земята!“ Никой не ме освободи. Минаха още четиристотин години и си казах: „Който ме освободи, ще му изпълня три желания!“ Пак никой не ме освободи. Разгневих се силно и си рекох: „Който оттук нататък ме измъкне — ще го погубя с такава смърт, каквато сам си избере!“ И ето че ме спаси ти и сега аз ти разрешавам да си избереш как да умреш.

— О, шейх на ифритите! За това ли ти направих добро — да ми отговориш сега със зло? Значи не са лъжливи думите, с които е казано в стихове:

Щом сторим някому добро — той връща винаги със зло!

        Сред грешните души навред закон това е златен!

Направиш ли добро на някой, на приближен в това число,

        ще плащаш скъпо, пък макар да си най-благодатен!

— Я не ме баламосвай! Ще те убия, и толкоз! — викнал ифритът.

— В името на онзи, чието величайшо име е изсечено върху пръстена на Сулейман, ще те запитам нещо, но правичко ще ми отговориш! — заговорил рибарят.

Великанът трепнал, щом чул да се споменава божието име, и отговорил:

— Добре! Питай, ама по-накъсо!

— Как си се побрал в това шише? Че в него не може да се събере дори ръката или кракът ти!

— Не вярваш ли, че съм бил в него?

— Не мога да повярвам, докато не го видя с очите си!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

* * *

Тя продължила:

Разправят, царю честити, че ифритът потръпнал, извисил се във въздуха, смалил се и малко по малко се натъпкал в шишето. Рибарят грабнал бързо оловната запушалка и я натъпкал в гърлото му. Ифритът изкрещял вътре, а рибарят му казал:

— Я да те хвърля аз пак в това море и да си построя тук къща. И на всеки, който се мерне насам, ще забранявам да лови риба тук, ще му казвам: „Тук има ифрит! На всеки, който го измъкне, той изброява разни видове смърт — да си избирал между тях!“

Разгневил се ифритът, опитал се да се измъкне, но не успял — притискал го изсеченият печат на Сулейман. Проумял, че нищожният рибар го е затворил и че той е пак най-жалкият, най-униженият и най-презреният сред ифритите.

— Отвори ми — добро ще ти направя! — завикал той.

— Лъжеш, измамнико! — отговорил рибарят. — Аз ще направя с тебе онова, което ти щеше да направиш с мен, или онова, което се случило между везира на цар Юнан и неговия знахар Руян!

— Какво общо имат тук цар Юнан и знахарят Руян? — запитал ифритът. — И какво толкова се е случило между тях?

И рибарят заразказвал:

[1] В митовете за времето преди Мохамед се използва името на Сулейман (цар Соломон) в традиционната формула „Няма бог освен Аллах и Мохамед е неговият пратеник“ — бел.прев. ↑

Приказка за цар Юнан, за неговия везир и за знахаря Руян

— Имало едно време, много, много отдавна, в град Фарс, в земята Рум, цар, който се наричал Юнан. Имал той пари, могъщество и свита от всички народи. Но излязла по тялото му проказа. Безсилни били пред нея лечители и знахари, никой не можел да го излекува.

Един ден в града дошъл известен лечител на почтена възраст на име Руян. Той бил прочел много гръцки, персийски и арабски книги по медицина, познавал корените на билките и листата на полезните и вредните растения — треви и храсти. Поживял няколко дни в града и дочул за болестта на царя. Още не съмнало, и той облякъл най-хубавите си дрехи и се явил пред него. Пожелал му навеки да бъде велик, да живее в благоденствие и доволство, представил се и рекъл:

— Господарю, разбрах, че нещо лошо те е постигнало. Аз ще те излекувам, без да те тъпча с лекове, без да те мажа с мазила!

— Знахарю! — възкликнал царят зачуден. — Това, което ми разправяш, за колко време ще стане, за колко дни?

— Утре ще стане! — отговорил знахарят.

Той подбрал нужните му лекове и билки, взел дебела тръстика, направил я като тояга за игра с топка на кон, издълбал я отвътре, сложил лекарството в дупката и я запушил с дръжка. Направил и топка — сам знаел каква трябва да бъде. На другия ден влязъл при царя и му казал да излезе да поязди на мегдана, като си поиграе с топката и тоягата.

Събрали се оръженосци и емири, сановници и везири. Излязъл и царят на мегдана. Знахарят Руян му подал тоягата и рекъл:

— Хвани здраво тази тояга! Карай по мегдана, удряй с всички сили с тоягата по топката — нека се запотиш! Лекът ще проникне през дланта ти и ще потече в цялата ти снага! После се върни в двореца, изкъпи се и заспи — тогава ще се излекуваш, ще бъдеш здрав!

Взел цар Юнан тоягата, стиснал я в ръката си, яхнал жребеца, грабнал топката, подхвърлил я и я подгонил да я настигне. Удрял той по топката, удрял — докато се изпотил, и от стискането лекът се просмукал в тялото. Знахарят Руян му наредил да се върне в двореца и да влезе в хамама. Изкъпал се хубаво, облякъл се, легнал и заспал. Когато се събудил, огледал снагата си и не видял ни следа от проказата — тя била чиста като бяло сребро. Зарадвал се, олекнало му на душата, отпуснал се.

Това се случило с цар Юнан. А знахарят Руян се прибрал у дома си и преспал там. На сутринта се върнал при царя, той му станал на крака, прегърнал го, сложил го да седне до себе си, нахранил го, пожелал му здраве, облякъл го в нови дрехи, много неща му дарил и беседвали чак до вечерта. Благодарил знахарят и се завърнал у дома си.

Царят си имал един везир, неприятен на вид, злоезичен, подъл, скъперник, завистник, винаги го гонели лоши мисли и омраза. Когато той забелязал, че царят се сближава повечко със знахаря Руян, завидял му и затаил срещу него злоба. Или както казват в такива случаи: „Човешката плът не може да не завижда!“ Или пък: „Несправедливостта се таи в душата — проявява се чрез сила, но е породена от безсилие!“ Пристъпил везирът към цар Юнан, целунал земята пред него и му рекъл:

— О, цар на всички времена! Имам един важен съвет и искам да ти го кажа.

— Какъв е съветът ти? — запитал царят.

— Царю честити! — отговорил везирът. — Казали са древните: „Който не вижда бедата, не го облажава съдбата!“ Виждам как господарят ми облагодетелства безразсъдно своя враг, онзи, който иска да го лиши от земите му!

Разгневил се царят, пребледнял и запитал:

— Кой е този, за когото твърдиш, че ми е враг, а аз съм му правил добрини?

— О, царю, ако спиш — събуди се! — отговорил везирът. — Та това е знахарят Руян!

— Той е мой приятел! — възразил царят. — Той ме излекува с нещо, което аз само държах в ръката си! Отърва ме от болест, пред която лечителите бяха безсилни! Как може да говориш така за него!? Че аз от днес всеки месец по хиляда динара ще му давам! И царството си да разделя с него — пак ще му е малко! Мисля, че говориш това само от завист — както е станало и с владетеля Синдбад!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила приказката, разказана от царя:

Приказка за цар Синдбад и сокола му

— Разправят, че едно време персите имали цар на царете, който се казвал Синдбад. Обичал да ловува. Имал си той сокол. Сам го бил отгледал и не се отделял от него нито денем, нито нощем.

Тръгнал веднъж на лов, взел на ръка и сокола си. Вървели, що вървели, стигнали до една река и разпънали ловната мрежа. Ето че една газела попаднала в нея.

— Само някой да изпусне газелата откъм своята страна — убивам го! — възкликнал царят.

Започнали да стесняват ловната мрежа около газелата, но ето че тя се появила точно пред царя. Изправила се на задните си крака, а предните свила на гърдите си, сякаш искала да целуне земята пред него. Навел се царят към нея, а тя — хоп! Прескочила над главата му и избягала. Царят се спуснал по следите й. Настигнал я при една планина и пуснал сокола след нея. Започнала птицата да кълве очите на животното, докато го ослепила и обезсилила. Царят ударил газелата с копие, съборил я, слязъл от коня, заклал я, одрал я и я закачил на седлото си.

Времето било горещо, мястото — сухо и безводно. Ожаднял царят, огледал се и забелязал дърво, от което като масло капела вода. Снел той ръкавицата си, откачил съдината от шията на сокола, напълнил я с онази вода и я надигнал към устните си, но соколът ударил с крило по съдината и я съборил. Взел царят за втори път съдината и я напълнил. Мислел, че и соколът е жаден, и я поставил пред него, но той пак я блъснал с крило и я съборил. Разгневил се царят, напълнил за трети път съдината и я поставил пред коня си, но соколът пак я обърнал!

— Аллах да те прокълне, пакостна птицо! — възкликнал царят. — Не ми даде да пия, не пи сам, не даде и на коня ми!

Замахнал с меча си и му отсякъл крилете. А птицата протегнала шия, сякаш да му направи знак с глава: „Погледни дървото!“ Вдигнал царят поглед — върху дървото змия, която леела отровата си по кората му. Мъчно му станало. Възседнал коня и се върнал при хората си. Когато седнал на трона си, соколът още стоял на ръката му, но скоро потръпнал и умрял. Изохкал владетелят от мъка и скръб, че убил сокола, който го бил спасил от гибел…

Ето това се случило на цар Синдбад…

* * *

— О, владетел на великите творения! — възкликнал везирът. — Аз правя само онова, което съм длъжен! Видях злото — и те предупредих! Разбереш ли истината — ще се спасиш! А иначе ще загинеш, както загинал везирът, който измамил сина на един цар…

Приказка за везира и царския син

Този цар имал син, който обичал да ловува. Имал и един везир. Царят му наредил да придружава сина му. Тръгнал веднъж синът на лов, тръгнал с него и везирът. Забелязали някакъв звяр. Спуснал се царският син след него, но го изгубил от очи — животното изчезнало в далечината. Везирът останал да го чака. Объркал се синът, не знаел накъде да тръгне. И ето — край пътя седи неволница и плаче.

— Коя си ти? — запитал царският син.

— Дъщеря съм на цар от Индия! — отговорила тя. — Пътувах из равнината, приспа ми се и съм паднала от кобилата. И се обърках…

Съжалил я царският син, качил я на коня си и седнал зад нея. Яздили, що яздили, стигнали до някаква гора.

— Господарю! — рекла му неволницата. — Иска ми се да сляза за малко по нужда.

Помогнал й той да слезе. Чакал, чакал, но тя се позабавила. Нетърпението го заставило да тръгне да я търси. Оказало се, че била женски гул — момъкът я чул как говори на децата си:

— Ей, дечица, днес ви докарах един охранен момък!

— Дай ни го, мамо, да си натъпчем коремите!

Царският син разбрал, че с него е свършено. Разтреперил се, върнал се при коня. Излязла и жената гул, забелязала, че е изплашен и трепери.

— Защо си изплашен? — запитала тя.

— Имам враг и се боя от него! — отговорил той.

— А защо не платиш на врага си — и да остане доволен!

— На него пари не са му достатъчни! Той ще се зарадва едва след като ми отнеме живота!

— Щом си толкова нещастен — защо не се обърнеш за помощ към своя Аллах? Това е достатъчно, за да можеш да избегнеш и тази беда, и бедите, които ти кроят онези, които те плашат!

Тогава царският син вдигнал очи към небето и изрекъл:

— О, ти, който отговаряш на молитвата на всеки, който е в нужда! Дари ми победа срещу врага ми, махни го от пътя ми! Ти можеш всичко, каквото пожелаеш!

Чул гулът молитвата и изчезнал начаса.

Върнал се царският син при баща си и му разказал какво му се е случило. А разгневеният баща наредил да погубят везира, който бил нарушил повелята му да не се отделя от сина му.

* * *

— А ти, царю, повярва на този знахар! — продължил везирът. — Ще те погуби той теб най-жестоко! Нищо, че му правиш добрини — гибел ти готви той! Не видя ли — излекува болестта върху тялото ти с нещо, което държеше в ръка! А сигурен ли си дали няма да те погуби с друго нещо, което ще държиш?

— Прав си! — казал цар Юнан. — Може би наистина е така! Може би този знахар е дошъл като нечий съгледвач, за да ме погуби!

— Изпрати веднага да го извикат! Дойде ли — отсечи му главата!

Царят изпратил да доведат знахаря. Дошъл той, без да знае какво му е писано от Всемилостивия, или както се казва в такива случаи:

Защо трепериш за съдбата си, страхливец?

        Всевишният добро и зло раздава!

Щом нещо е записал той — не го изтрива,

        пощада или смърт — едничък той решава!

— Знаеш ли защо те извиках? — казал царят. — Няма да съм спокоен за живота си, ако не те погубя! Ти ме излекува с нещо, което държах в ръката си — а дали няма да ме убиеш с нещо, което ще помириша!…

— Царю, това ли ти е отплатата — да плащаш за доброто със зло? — запитал знахарят.

— Трябва, трябва веднага да бъдеш убит!

Руян разбрал, че ще загине, разплакал се, съжалил за стореното добро, както е казано:

        Умът човешки само външно е щастлив!

                Стреми се той от майчиното мляко

        към друм широк, ала дорде е жив,

                завои, кал, неравности го чакат.

Съвет му дадох, но уви — прие лош чужд съвет.

        А моят ме лиши от чест и ме събори в бездна.

Щях по-спокойно да умра и без да дам такъв съвет!

        Въздържайте се от съвети, вий, идващи след мене!

И когато се убедил, че царят непременно ще го погуби, рекъл:

— Царю! Щом непременно трябва да бъда убит — нека да отида до дома да даря лечителските си книги. Имам една книга — тя е от особена по-особена! Ще ти я оставя в дар, за да я пазиш в съкровищницата си.

— Каква е тази книга? — запитал царят.

— В нея има нещо, което не се мери с пари! А най-малката тайна, която крие, е, че щом отсечеш главата ми — трябва да я отвориш, да разгърнеш три листа и да прочетеш три реда на страницата отляво. Тогава главата ми ще отговори на всички въпроси, които ще ми зададеш!

Зачудил се царят, затреперил от вълнение:

— Значи, знахарю, главата ти ще приказва, след като я отсека, така ли?

— Да, царю, точно това е чудото!

Царят го изпратил под стража до дома му. Знахарят си уредил нещата, а на следващия ден се явил сам пред дивана. Застанал пред владетеля, а в ръцете му — древна книга и кутия, а в кутията — прашец. Седнал той и се разпоредил:

— Донесете ми съдина!

Донесли му съдина, той насипал в нея прашеца, разбъркал го и рекъл:

— Царю, вземи тази книга, но не я отваряй, преди да отсекат главата ми! Отсекат ли я — да я сложат в тази съдина, кръвта ще престане да капе. Пък после отвори книгата!

Замахнал палачът и отсякъл главата на знахаря, поставил я в съдината с праха. Кръвта спряла да тече и главата отворила очи. Разтворил царят книгата, но листата й били залепнали един за друг. Сложил пръст в устата си и го близнал с език. Разгърнал първия лист, после втория и третия. Книгата се разлиствала с мъка. Разгърнал шест листа, огледал ги — по тях нищо не било написано.

— Знахарю, че в тях нищо няма написано! — казал царят.

— Разлиствай по-нататък! — казала главата.

Разлиствал той по-нататък и си плюнчел пръстите. И след малко отрова пропълзяла по тялото му — защото книгата била отровена.

Разтреперил се царят, завикал, закрещял:

— Отрова пълзи по тялото ми!

А знахарят Руян занареждал:

Те властваха и дълго властта им продължи!

        Миг само — и се свършва със властта!

Щом умно съдят — и съдбата ги щади,

        но щом гнетят — преследва ги гнетът,

объркват се душите им в лъжи

        и грабва ги без милост вечността!…

Щом знахарят Руян произнесъл тези стихове, царят рухнал мъртъв.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че рибарят рекъл на ифрита:

— Така и ти, ако ме беше оставил — и аз щях да те оставя, но ти искаше да ме убиеш! Затова и аз ще те хвърля в морето затворен в това шише!

— Заклевам те в името на Аллах! — изкрещял ифритът. — За бога, рибарю, не го прави! Не ме упреквай за това, което сторих! Сега ще ти направя добро! Нали една пословица казва: „Направи добро на злосторника — достатъчно е и стореното от него зло!“ Ще те възнаградя така, че за цял живот ще станеш богат!

Взел рибарят от ифрита клетва, че ако го пусне, ще му направи добро, и отпушил шишето. Измъкнал се димът от шишето, сгъстил се и приел разкривените очертания на ифрита, който грабнал шишето и го хвърлил в морето. Когато рибарят видял това, минало му през ума, че неговата вече е свършена — даже подмокрил дрехите си. Позасмял се ифритът, закрачил пред него и казал:

— Върви след мен, рибарю!

Двамата излезли далеч от града, качили се на една планина, после слезли в широка долина, а сред нея — пълноводно езеро. Тук ифритът наредил на рибаря да хвърли мрежата си и да полови риба. Погледнал рибарят в езерото и се учудил, че рибите в него били бели, червени, сини и жълти. Хвърлил мрежата — в нея се оказали четири риби, всяка с различен цвят.

— Иди с тези риби при султана — казал ифритът. — Дай му ги и той ще ти даде за тях нещо, което ще те направи богат.

Тропнал той с крак о земята, тя се разцепила и го погълнала.

Върнал се рибарят у дома, намерил една делва, напълнил я с вода и пуснал рибите в нея. Вдигнал я на глава и отишъл в двореца на султана. Въвели го при него и той му дал рибите. Много се зачудил султанът — не бил виждал през живота си такива риби — нито по вид, нито по цвят.

— Дайте тези риби на готвачката! — разпоредил се той. — Нека ги опържи!

Везирът наредил на готвачката да изпържи рибите. Взела ги тя, почистила ги, подредила ги в тигана, оставила ги да се зачервят от едната страна, обърнала ги на другата. Изведнъж стената на кухнята се разтворила и от нея излязла девойка. Гърдите й — пъпки росни, бузите й — свежи рози, очите й — сини, лицето й — луна изгряла, станът й се полюлява, забрадката — коприна в цвят небесен, на ушите — обеци безценни, на китките — гривни невидени, а пръстените — драгоценен камък, в ръката й — бамбукова тояга. Натопила тя тоягата в тигана и рекла:

— Риби, риби, помните ли стария завет, върху който дадохте обет?

Готвачката паднала в несвяст. Девойката повторила и потретила думите си. Рибите надигнали глава от тигана и отговорили:

— Да, да!…

А после в хор казали следното двустишие:

Ти си така — и ние сме така,

но свободата чакаме с тъга!

Девойката обърнала тигана и излязла, откъдето била влязла, затворила се стената на кухнята. Когато неволницата дошла на себе си, четирите риби вече били изгорели като черен въглен. И докато тя се вайкала, везирът се надвесил над главата й:

— Давай рибите за султана!

Разплакала се готвачката и разказала на везира какво се било случило.

Изпратил той да извикат пак рибаря и когато му го довели, му рекъл:

— Рибарю, трябва непременно пак да донесеш четири риби като онези!

Отишъл рибарят при езерото, хвърлил мрежата, издърпал я и в нея — четири риби. Отнесъл ги на везира, той ги дал на неволницата и казал:

— Я ги опържи пред мен, за да видя с очите си тази работа!

Запретнала се тя, почистила рибите, сложила ги в тигана. И ето че стената се разтворила, появило се момичето с предишните си дрехи, с тоягата в ръка. Натопила я тя в тигана и рекла:

— Риби, риби, помните ли стария завет, върху който дадохте обет?

Надигнали рибите глава от тигана и отговорили със същото двустишие:

Щом си така — и ние сме така,

но свободата чакаме с тъга!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че девойката обърнала тигана с тоягата, излязла, откъдето била влязла, и стената се затворила.

— Това е работа, която не бива да се крие от султана! — казал везирът, отишъл при царя и му разказал всичко.

— Трябва непременно да го видя с очите си! — казал султанът. — Нареди на рибаря да донесе четири риби както първия път! Давам ти три дни срок!

Отишъл рибарят при езерото и тутакси донесъл рибите, а султанът наредил да му дадат четиристотин динара. После се обърнал към везира:

— Изпържи рибите сам, тук, пред мен!

— Слушам и се подчинявам! — отговорил везирът.

Донесъл той тигана, подредил в него рибите, след като ги почистил, изпържил ги от едната страна и ги обърнал от другата. Изведнъж стената се разтворила и от нея излязъл черен роб — сякаш не човек, а бик, в ръцете му — ствол от зелено дърво.

— Риби, риби, помните ли стария завет, върху който дадохте обет? — викнал той с висок страшен глас.

Надигнали рибите глава от тигана и заредили същото двустишие. Робът ги обърнал с дървото и те станали на черен въглен. После излязъл, откъдето бил влязъл.

— Това нещо не може да остане скрито! — възкликнал султанът. — Сигурно съдбата на тези риби е удивителна!

Наредил да доведат рибаря, а когато той се появил, го запитал:

— Откъде са тези риби?

— От езерото между четирите върха зад планината над града ни!

— Колко дни път има дотам?

— Господарю мой, пътят дотам е половин час!

Зачудил се султанът и наредил на няколко войници да го придружат до посоченото място. Вървели, що вървели, изкачили се на планината, после слезли в широка долина, която никога не били виждали. Султанът и войниците се учудили на езерото, в което рибите били в четири цвята — бели, червени, жълти и сини. Царят наредил да разпънат шатрите до езерото. Всички се настанили, а той извикал везира и му рекъл:

— Тази нощ да ме оставиш сам — аз ще потърся тайната на езерото и неговите риби. А ти кажи на свитата: „Султанът се е поразстроил и ми нареди да не позволявам на никого да влиза при него!“

Преоблякъл се царят, запасал си меча, промъкнал се между свитата. Вървял, що вървял, цяла нощ, до сутринта. Станало му горещо, починал си, пак тръгнал и вървял през целия ден и през втората нощ, та до сутринта. Най-после в далечината му се мярнал дворец, изграден с черни камъни и укрепен с железни пръти. Едното крило на портата му било открехнато. Спрял царят пред портата и леко почукал. Никакъв отговор. Почукал втори и трети път — пак същото. „Сигурно няма никой!“, си казал той, набрал смелост и се промъкнал през портата в дворцовия коридор. Поел си дъх, набрал смелост и тръгнал по него. Дворецът бил подреден, по средата имало фонтан, заобиколен от четири звяра, отлети от червено злато, от устата им плискала вода, във въздуха летели птици и целият дворец бил покрит с мрежа, която не им позволявала да се издигат нависоко. Всичко това учудило царя, но му станало и тъжно, че не среща никого, който да му разкаже за езерото, за рибите, за планините и двореца. Седнал да поразмисли и внезапно чул стон от тъжна уста, която редяла следните стихове:

Открих това, което тя опита се да скрие,

а тя от гняв съня отне ми с черната магия.

                Зовях напразно… И седя така, съдба проклета,

                и не откривам път ни чер, ни светъл.

                От болки и тъги ще се взриви сърцето.

Султанът тръгнал към звука и спрял пред завесата пред мъжката гостна. Повдигнал я и видял мъж върху трон, който се издигал на лакът от земята. Бил момък красив, строен на вид, със сладък език, с чело като цвете, с бузи зачервени, с бенка върху горната част на бузата, сякаш точка от амбра. Зарадвал се царят, като го видял, поздравил то, но момъкът си седял, без да стане, наметнат с копринен халат със златна везба, с измъчено лице. Той отговорил на поздрава и рекъл:

— Извинявай, господарю, че не мога да се изправя!

— Момко! — заговорил царят. — Я ми разкажи за онова езеро и за многоцветните му риби, за този дворец. И още — защо си сам и защо плачеш?

— Как да не плача, щом съм ето така! — отговорил момъкът. Протегнал ръка към полите на дрехата си, надигнал ги — и що да види царят! Долната му половина и краката му били от камък.

Приказка за омагьосания град

— Знай, царю — заговорил младежът, — че тези риби са цяло чудо: ако с перо се запише и око го зърне, от всеки, който словото цени, сълза то ще изтръгне! Моят баща беше цар на този град. Той се казваше Махмуд и беше прочут като мъдър цар на Черните острови. Седемдесет години ги управлява и тогава умря. Аз наследих властта му, ожених се за братовчедка си, чичовата ми щерка. Любовта й към мен беше огромна, дори когато отсъствах, тя не хапваше и не пийваше, докато не се върна. Така живях в доволство пет години. Един ден тя отиде в хамама. Разпоредих се на готвача да приготви вечерята, върнах се в двореца и позадрямах. Наредих на две слугини да ми правят вятър на лицето. Поразтревожих се, че жена ми закъснява, не ме хващаше сън, само очите ми бяха затворени, а душата ми — будна. Тогава чух как едната говори на другата:

— Господарят ни е млад, а е нещастен, Масуда! Ама че капани му крои нашата хитра невярна господарка!

— Аллах да накаже грешните жени! — каза другата. — Човек като нашия господар с неговите нрави не заслужава такава грешница, която всяка нощ бяга от постелята му! Слага му тя нещо в питието, което му дава преди сън, омайно биле ли му сипва, какво ли — той заспива и повече нищо не усеща! Не я знае нито къде ходи, нито какво върши! Няма я до сутринта! После се връща и го събужда.

Притъмня ми пред очите от приказките им. Братовчедка ми се върна от хамама привечер. Наредиха масата, похапнахме, поседнахме, поприказвахме си както обикновено. Помолих я да ми даде питието за преди сън, тя ми подаде чашата. Престорих се, че пия, но я излях в пазвата си и начаса си легнах. Тогава тя каза:

— Спи, да не се събудиш дано! Намразих те, противно ми е да съм до теб!

Стана, облече най-хубавите си дрехи, намаза се с благовония, препаса меч, отвори вратата на двореца и излезе. Проследих я. Тя пресече пазарищата и спря пред градските порти. Там произнесе някакви неразбираеми думи, катинарите паднаха и портите се отвориха. Излезе, а аз неусетно — след нея. Стигна до две купчини смет край града и спря пред някаква ограда между тях, вътре — къщица като кубе от кал. Влезе през вратата, аз се качих да гледам от покрива. Бе при някакъв черен роб, едната му устна — като дюшек, другата — като юрган, ръцете и краката му — набити с пясък и камъни, болен от проказа. Седеше върху сноп изсъхнала тръстика. Целуна тя земята пред него и робът вдигна глава и заговори:

— Не те ли е срам? Защо закъсня толкова? Тук бяха двама мои черни приятели с възлюблените си, току-що си отидоха, а заради теб аз даже не пожелах да пийна!

— Господарю, обич на сърцето ми! — заговори тя. — Нали знаеш, че съм омъжена за братовчед ми! Толкова не ми се ще дори лицето му да виждам, ненавиждам себе си, когато съм с него!

— Лъжеш, безпътнице! Кълна се в юначеството на черните, че мъжката ми сила е доста по-голяма от тази на белите! Щом закъсняваш, не те искам, няма да положа тялото си върху твоето, предателка такава! Значи си закъсняла заради страстта към мъжа си, така ли, подла щерко на белите!

Слушах разговора им — и като видях с очите си какво стана между тях, причерня ми пред очите, още малко, и душата ми да изскочи от гърдите. Братовчедка ми стоеше права, плачеше и се унижаваше пред роба:

— Любими мой, въжделение на сърцето ми, само ти си ми останал! Не ме гони, светлина на очите ми!

Плачеше, умоляваше — накрая той се смили. Тя се зарадва, съблече наметката си и запита:

— Господарю, има ли нещо, с което да се нахрани неволницата ти?

— Отвори долапа! — отговори той. — Там долу има наготвени миши кости, яж там, наплюскай се! А в тази стомна има бира — пий!

Тя яде, пи, изми ръцете си, легна до роба върху изсъхналата тръстика, разголи се и се намъкна между дрипите и парцалите. Слязох от покрива и грабнах меча. Исках да убия и двамата. Ударих първо шията на роба.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на омагьосания момък:

* * *

Когато ударих роба, съм прерязал само парчета кожа и месо около гръкляна му, а си помислих, че съм го убил. Той силно изрева. Братовчедка ми се стресна, но аз вече бях върнал меча на мястото му. Затичах се към града и се върнах в двореца. Лежах в постелята до сутринта. Видях, че този ден братовчедка ми е отрязала косата си и е облякла траурни дрехи.

— Братовчеде! — каза тя. — Не ме кори за това, което правя! Научих, че майка ми е умряла, че баща ми е загинал в свещена война за вярата, че единият ми брат е починал от проказа, а другият е бил затрупан в каменоломна.

— Прави каквото щеш. Няма да ти преча! — отговорих аз.

Тя си построи кубе, а по средата — гробница като саркофаг. Пренесе роба и го положи в него. Той бе много слаб, но вино си пийваше. Не бе проговорил от деня, когато го нараних. Жена ми ходеше всеки ден при него, плачеше и нареждаше, наливаше му вино, хранеше го с варено месо, угаждаше му. От сутрин до вечер — цяла година! Търпях аз, търпях, но веднъж влязох непредпазливо при нея. Заварих я да плаче и да произнася следните стихове:

Тук съм далеч от хорска суета,

                сърцето ми жадува само тебе!

Вземи ми тялото, метни го по света,

                където падне, погреби го — но до тебе!

Извикаш ли ме ти — изпод пръстта

                на костите ми стонът ще отекне…

Измъкнах меча си и заговорих:

— Това са думи на неверни жени, които са предали семейното огнище и не държат на верността си!

Исках да я ударя, но тя вдигна ръка, произнесе нещо неразбираемо и каза:

— Нека Аллах с моята магия те превърне наполовина в камък, а другата половина да остане човешка!

И както виждаш — така стана! Нито лягам, нито ставам, нито съм жив, нито съм умрял!

След това тя омагьоса и града с пазарите му, с градините му. В нашия град живееха хора от четири рода — мюсюлмани, християни, евреи и идолопоклонници. Тя ги превърна в риби: белите са мюсюлмани, червените — идолопоклонници, сините — християни и жълтите — евреи. Омагьоса и четирите острова — превърна ги в планини и ги нареди около езерото. Всеки ден идва да ме измъчва, с кожен камшик ми нанася сто удара, докато потече кръв. После под тази дреха ми навлича друга, от твърди косми…

* * *

— Момко, ти прибави нова тревога към моята! — заговорил царят. — И къде е сега тази жена?

— Под кубето, където лежи робът!

— За бога, момко! Аз ще запомня какво ти е сторила, пък дано после и ти ме споменаваш с добро!

Така си поговорили, докато се мръкнало. Царят се скрил, защото идвало времето на магьосницата. Съблякъл се, запасал меча си, отишъл при роба, ударил го и го убил. Вдигнал го на гръб и го хвърлил в кладенеца насред двореца. Върнал се, преоблякъл се в дрипите му, наместил се в саркофага и оставил оголения меч до себе си.

А след малко при момъка се появила магьосницата. Тя смъкнала дрехите му, грабнала камшика и заудряла.

— Ах, не ти ли стига това, което съм! Имай милост! — приплакал той.

— А ти пожали ли ме, защо ми отне любимия? — отговорила тя.

Накрая му навлякла дрехата от косми и коноп, метнала върху нея наметалото и отишла при роба — носела стомна с вино и паница варено месо. Влязла при него, заплакала, занареждала:

— Господарю, поговори ми, кажи ми нещичко, господарю!

После произнесла:

Докога ще ме мъчи самотност жестока?

        Вече няма го онзи, който раждаше страст!

Докога все самотна ще очаквам потока

        на обичта — от мъстта излекувах се аз!

Стегнал царят гърлото си, изкривил езика си и заговорил така, както говорят черните в Судан:

— Ах, ах! „Няма сила и воля освен у Аллаха!“

— Може би господарят ми е вече здрав! — изкрещяла тя от радост.

— Проклетнице, ти не заслужаваш да ти проговоря! — заговорил царят с още по-слаб глас. — По цял ден измъчваш мъжа си! Той вика от вечер до сутрин и ми пречи да заспя! Ако не беше той — досега да съм оздравял! Това не ми позволяваше дори да ти говоря!

— Ако разрешиш, ще го отърва от този му образ!

— Отърви го, че да сме спокойни!

Скочила тя, взела паница, напълнила я с вода, заговорила над нея и във водата закипяла тайната на съдбата. Напръскала момъка и рекла:

— Излез от това си лице и се върни в предишното!

Трепнал момъкът, изправил се на крака и се зарадвал на спасението си.

— Махай се и не се връщай тук! — изкрещяла тя. — Иначе ще те погубя!

Избягал той, а тя се върнала в кубето, влязла при роба и рекла:

— Господарю, покажи ми лицето си да го видя!

— Ти какво направи? — запитал царят със слаб глас. — Сега клонката е спокойна, а коренът е недоволен!

— Къде е този корен, любими?

— Това са хората на този град, четирите му острова! Всяка нощ в полунощ рибите надигат глава и ни умоляват! Затова тялото ми не може да се излекува! Отърви ги, а после се върни при мен, хвани ръката ми и ме изправи — тогава ще съм излекуван!

— В името на Аллаха ще го направя с удоволствие, господарю! — възкликнала радостно магьосницата, отишла при езерото, наляла си малко вода и произнесла над нея някакви неразбираеми думи.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че рибите потръпнали, надигнали глави и тутакси се превърнали в хора. Паднала магията и градът закипял от живот: пазарите се съживили, всеки заработил занаята си, планините пак станали острови както някога. А магьосницата се върнала при царя и рекла:

— Любими, подай ми благородната си ръка да я целуна!

— Приближи се! — казал царят със слаб глас.

Тя се навела и той така насочил острието на меча си, че го забил в гърдите й и то изскочило откъм гърба й. Ударил втори път и я разсякъл на две. Изскочил навън и намерил омагьосания момък, който го очаквал, целунал му ръка и му благодарил.

— Ти в твоя град ли ще останеш, или ще дойдеш в моя? — запитал царят.

— О, цар на времената! Знаеш ли колко време път има до твоя град?

— Два дни и половина!

— Царю, до твоя град се стига за цяла година! Ти дойде дотук за два дни и половина, защото градът ми бе омагьосан! А аз, царю, няма да се отделя от теб нито за миг!

— Слава на Аллаха, който ме възвиси чрез теб! — рекъл царят. — Ти си мой син, защото аз за цял живот не можах да си създам син!

Двамата се прегърнали. Отишли в двореца. Царят, който дотогава бил омагьосан, съобщил на поданиците си, че тръгва на свещено поклонение. Той потеглил със султана, чието сърце копнеело за града му — нали отсъствал от него цяла година! Вървели, що вървели, цяла година, денем и нощем и накрая стигнали до града на султана.

Излезли везирът и войниците да го посрещнат. Царят влязъл в двореца си, седнал на трона, извикал везира си и му разказал какво се било случило с него и с момъка. Всичко си влязло в реда на нещата. Султанът възнаградил много хора. Наредил на везира да му доведат и рибаря, който му бил донесъл рибите, дарил го и го запитал има ли деца. Рибарят отговорил, че има син и две дъщери. Царят се оженил за едната дъщеря, момъкът се оженил за другата. Царят взел и сина му при себе си и го направил пазител на хазната си. После изпратил своя везир в града на момъка на Черните острови и го дарил да бъде там султан. А по него с петдесетте мамелюци изпратил скъпи одеяния за всички тамошни емири.

А рибарят станал най-богатият човек на времето си, дъщерите му стана ли царски съпруги и живели щастливо толкова, колкото им било писано…

* * *

— Но това, царю честити, едва ли е толкова удивително, колкото онова, което станало с хамалина!

— А какво е станало е хамалина? — запитал цар Шахриар.

И Шахразад заразказвала:

Приказка за хамалина

Имало едно време в Багдад един човек. Той бил хамалин. Веднъж, докато чакал на пазара подпрян на кошницата си, пред него застанала жена с наметка от мосулска коприна, бродирана със злато, със златни ресни по краищата. Надигнала тя покривалото от лицето си и под него се открили черни очи с дълги мигли и тънки вежди. Била със стройна снага и хубаво лице.

— Вземи кошницата и ме следвай! — нежно изрекла тя.

Нарамил хамалинът кошницата си и я последвал. Спрели пред някаква врата. Тя почукала, излязъл християнин, дала му тя един динар и купила маслини. Сложила ги в кошницата и наредила:

— Носи ги и ме следвай!

— Аллах ми дари благодатен ден! — си казал хамалинът.

Надигнал кошницата и тръгнал след нея. Спряла тя в дюкяна за плодове и купила оттам ябълки шамски, дюли османски, сливи омански, лилии алепски, рози дамаски, краставици нилски, лимони египетски, фурми ханаански, лалета и анемони. Сложила всичко в кошницата и наредила на хамалина:

— Носи!

Понесъл я той и я последвал. Стигнали до месаря.

— Отрежи ми десет ратла месо! — помолила тя.

Отрязал й той, завил месото в бананов лист, тя го сложила в кошницата и наредила на хамалина:

— Носи и върви след мен!

Последвал я той. А тя спряла пред сладкаря, взела една тава и я напълнила с всичко, което имал: мушабак; кадаиф, маймун; лимонови резанки, пръстчета; кадийски парченца. Подредила всички сладки в тавата и я сложила в кошницата. Сетне спряла при продавача на благовония и купила от него десет вида розова вода, аромати от цветя, а също така малко захар, взела пръскачка за розова вода, парченца тамян, корички от амбра и мускус, взела и една искендерунска свещ, сложила всичко в кошницата.

Надигнал хамалинът кошницата. Вървели, що вървели, стигнали до хубав дом, висок, на четири колони, портата му — абаносова, обкована с червено злато. Спряла тя, почукала леко и ето — отворила се портата с двете си створи. Надзърнал хамалинът и що да види — мома със снага източена, с гръд изпъчена, на лицето хубост изгрява, кръшен стан се полюлява, челото — сърп луна, очите — на сърна, вежди — месец през Рамадан, уста — пръстенът на Сулейман, лице — изгрев месечина, бузи — алена малина, гърди — нарове близнаци росни, корем стегнат — книга, пълна с въпроси. Хамалинът загубил ума и дума, едва не изпуснал кошницата от главата си.

— Цял живот не съм имал по-благословен ден! — възкликнал той.

— Здравейте! — казала привратницата и ги повела навътре.

Стигнали до стая красива и чиста, по тавана — рисунки златисти, с високи сводове, гирлянди и мраморни скамейки, със скринове, наметнати с покривки меки. Посред стаята — мраморно ложе с вградени в него бисери и скъпоценности, над него — балдахин от червен атлас. Там седяла мома: очите черни — вавилонска слава, снагата — като буква алиф права, лицето — светло, слънце затъмнява. Била като планета, която нощем бляска, или като съпруга бедуинска, както я е описал стихотворецът:

Кой ти сравни снагата с фиданка права само?

В тези думи се не вписва овал на гръд и рамо!

        Зелена дреха на фиданката отива,

        а ти, напротив — гола си двойно по-красива.

Надигнала се третата мома от постелята и рекла на другите:

— Че защо стоите? Я снемете товара от главата на този нещастен хамалин!

Съпровождачката отпред, привратницата отзад, помогнала и третата — разтоварили хамалина, опразнили кошницата, подредили всяко нещо на мястото му, дали му два динара и рекли:

— Хайде, хамалино, върви си!

Огледал той цялата хубост на момите, дарена им от бога — не бил виждал по-хубави! Пък и нямало мъж сред тях. Пак огледал онова, което си имали — ядене, плодове, подправки и други неща, почесал се и спрял до вратата.

— Защо не си тръгваш? — запитала привратницата. — Да не ти се вижда малко платата? — и се обърнала към сестра си: — Я му дай още един динар!

— За бога, господарки! — възкликнал хамалинът. — Платихте ми два пъти повече, отколкото трябва! Не парите са малко, а душата и сърцето — грижа ги хвана за вас! Как живеете така — нито мъж има при вас, нито има кой да ви забавлява! Нали знаете, че всяко минаре се крепи на четири колони! А при вас няма четвърта! Или както е казал стихотворецът:

Виж — четири вещи ми дадоха в дар!

Джанак, уд и цитра, и още — мизмар!

— Вие сте три! — добавил той. — Имате нужда от четвърти и той трябва да е мъж умен, проницателен и ловък, тайните ви да скрива!

— Нали сме жени! — отговорили те. — Боим се да си доверим тайните на някой, който не умее да пази тайна! Чели сме в летописите следните стихове:

От разните клюкари дръж тайната далече!

Веднъж щом довериш я — изгубил си я вече!

— Кълна се в живота си! — възкликнал хамалинът. — Аз съм човек умен, надежден, книги съм чел, знам как да изтъкна красивото и да скрия грозното. Правя така, както е казал стихотворецът:

Запазва тайна само онзи, който доверието пази!

Избрани хора само могат от злоба тайните да пазят!

        У мен е тайната запряна като във изба непозната,

        ключът от нея е изгубен и запечатана — вратата!

— Ние плащаме за този дом доста пари! — рекли момите. — А ти имаш ли с какво да си платиш? Не ни се иска да сядаш с нас само за да ни харчиш парите! А пък на тебе ще ти е добре да поседнеш, да си побъбрим сладки приказки и на сутринта всички да сме бодри!

— Щом обичта е без пари — не струва трошка прах дори! — казала стопанката на къщата.

— И ако имаш нещо — ще си отидеш с нищо! — добавила привратницата.

— Стига, сестро! — намесила се съпровождачката. — И друг да беше — денят по-къс нямаше да стане! А този има широка душа — колкото и да похарчиш за него, от полза ще ни е!

— За бога, ама всичките ми пари са онези, дето ми ги дадохте! — възкликнал хамалинът.

— Ще те оставим с нас! — рекла стопанката. — Но ако бъдеш възпитан, скромен и не разпитваш за нещо, което не те засяга! Иначе ще те набием и ще те изгоним!

— Съгласен съм! — отговорил хамалинът. — Кълна се в главата и в езика си — ето, от този миг аз оставам без език!

— Тогава сядай! — наредили момите.

Надигнала се привратницата, развързала колана около кръста си, наредила шишета, наляла вино, сложила трапеза край езерцето на фонтана и приседнала край сестрите си. А хамалинът седнал между тях, сякаш си бил у дома. Наляла си тя една чаша с вино, изпила я, после още една и още една. Наляла и подала на втората си сестра — и тя я изпила. И третата сестра пила. Наляла чаша и я подала на хамалина, поел я той, изпил я, наляла му втора чаша — изпил и нея. Че като го запрегръщали, като го зацелували, тази му приказва, онази го дърпа, третата го чука с чашата за благовония, той им го връща. Виното ги ударило в главата, надвило ги.

И ето че привратницата станала, съблякла се гола-голеничка, скочила в езерцето, заплискала се с водата, напълнила си с вода устата и напръскала хамалина, измила си краката и онова между бедрата, пък излязла от водата, седнала на скамейката до хамалина и запитала:

— Любими, как се казва това нещо? — и показала онова, което жените имат между бедрата си.

Той го казал както си е.[1]

— Ах, ах, не те ли е срам! — писнала тя, хванала го за шията и го заудряла. Той казал друга дума, ама пак както си е.

— А, не, другояче! — рекла тя.

Той го казал с трета дума.

— Друго е! — викнала тя и продължавала да го удря.

— Добре де, предавам се, кажи ти как се нарича! — помолил той.

— Маргаритката на дързостта! — отговорила тя.

— Е, слава на Аллаха, щом е Маргаритката на дързостта! — възкликнал хамалинът.

И пак обърнали чашите.

Надигнала се втората, съблякла се, скочила в езерцето, направила като първата, излязла, седнала на скамейката до хамалина, посочила онова между бедрата си и запитала:

— Ей, светлина на очите ми, как се казва това?

Той го казал, както си е.

— Да пукнеш дано за такава мръсна дума! — викнала тя.

— Маргаритката на дързостта!

— Не е! — писнала тя и го плеснала по раменете.

— Как се казва тогава?

— Чистотата на сусама!

Скочила и третата, съблякла се, натопила се в езерцето, направила като предните, седнала до хамалина и също запитала:

— Какво е това? — и посочила онова между бедрата.

Той й казал — това е, онова е, а тя го удряла, докато той сам я запитал:

— Добре де, кажи ти как се казва!

— Ханът на Абу Мансур! — отговорила тя.

Ето че и хамалинът станал, съблякъл се, скочил в езерцето, разплискал го, заплувал, измил се като тях. После излязъл, изтегнал се между момите: ръцете — върху привратницата, нозете — върху съпровождачката, пък показал онова, което му било между бедрата, и запитал:

— Господарки, а това как се казва?

Разсмели се всички на думите му, даже се гътнали по гръб от смях и му казали как се казва.

— Не! — казал той и си взел от всяка по целувка.

Те казали същото с друга дума.

— Не! — викнал той и ги запрегръщал поред…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разказват, царю честити, че момите повтаряли с разни думи как се казва онази работа, хамалинът ги целувал и прегръщал, а те се смеели. Накрая го запитали:

— Как се казва тогава?

— Това е Мулето на смелостта, което плеви Маргаритката на дързостта, ближе Чистотата на сусама и спи на Абу Мансур в хана! — отговорил той.

Че като се разсмели онези ми ти жени, на гръб се тътнали. После пак се върнали към обичайните си приказки и си бъбрили сладко, докато се мръкнало.

— Хайде, върви си вече! — рекли момите. — Стига ти колкото ти показахме!

— За бога! — възкликнал хамалинът. — Душата ми по-лесно ще напусне тялото ми, отколкото аз да ви изоставя! Хайде да слеем деня с нощта, пък съмне ли се — всеки ще тръгне по работата си!

— Кълна се в живота си! — възкликнала привратницата. — Я да го оставим да пренощува тук, да се повеселим с него! Той е поопърпан, но не му липсва акъл!

— Остани тогава! — съгласили се останалите. — Само при едно условие: каквото и да видиш — не питай нито какво е, нито защо е!

— Добре!

— Я прочети какво е написано при вратата!

Хамалинът видял, че над вратата със златно мастило е написано: „Не говори за онова, което не те засяга, и слушай онова, което не ти приляга!“

— Добре! — възкликнал хамалинът. — Така да бъде!

Привратницата приготвила ястията, запалили свещите и огъня, пак седнали да хапнат и пийнат. Изведнъж се чуло някой да хлопа на вратата. Това не ги смутило. Едната отишла на вратата. Върнала се след малко и рекла:

— Май ще ни стане още по-весело! Пред вратата има трима странници, брадите им са бръснати, и тримата са слепи с лявото око. Чудно съвпадение! Такива смешни лица имат, такава външност!

— Пък нека влязат! — рекли другите две. — Но им постави условието: да не приказват за онова, което не ги засяга, и да слушат онова, което не им приляга!

Излязла момата навън и довела трима еднооки мъже — брадите им обръснати, мустаците — едва покарали, приличали на просяци. Те погледнали хамалина и забелязали, че вече е пиян. Решили, че и той е просяк. А той се ококорил и им викнал:

— Я сядайте и не разпитвайте излишно — не прочетохте ли онова над вратата?

Поднесли ядене и на просяците, те хапнали, после поседнали на сладка приказка, а привратницата им наливала. Когато чашката се завъртяла за втори път, горещината ги ударила в главата. Те помолили за някакви музикални инструменти да се позабавляват. Привратницата донесла мосулска тамбура, иракски уд и персийски джанак. Станали просяците, единият взел тамбурата, вторият — уда, третият — джанака, ударили по тях мъжете, запели момите, извисили им се гласовете.

Точно тогава някой почукал на вратата. Станала привратницата и отишла да види кой е.

А ето каква била работата. Същата нощ халиф Харун ар-Рашид излязъл да огледа и да чуе какво ново има в царството му. Бил заедно с везира си Джаафар и палача Масрур — изпълнител на неговите присъди. Имал си халифът навик да се преоблича като търговец. През онази нощ той излязъл, поразходил се из града и пътят му го довел до този дом. Чул песните и веселбата и казал на Джаафар:

— Я да влезем в този дом и да видим чии са тези гласове?

— Хорицата са си пийнали! — отговорил Джаафар. — Страх ме е да не ни се случи нещо лошо!

— Трябва да влезем! — настоял халифът. — Нека се изхитрим и влезем!

Почукал Джаафар на вратата, дошла привратницата, отворила и той заговорил:

— Господарке, ние сме търговци от Табария. Дошли сме в Багдад за десетина дни, стока носим. Тази вечер ни покани един търговец, отидохме му на гости, останахме да хапнем, поприказвахме си. Но нали сме чужденци, щом излязохме в нощта, и се объркахме — не знаем къде е ханът, в който сме се настанили! Молим ви, сторете добро дело, пуснете ни да пренощуваме у вас, пък ние ще ви възнаградим!

Огледала ги привратницата, повярвала, че са търговци, пък и изглеждали заможни на вид, върнала се при дружките си, поговорила с тях и те рекли:

— Ама пусни ги!

Халифът, Джаафар и Масрур влезли. Момите се изправили и любезно ги поканили.

Седнали на пиене и сладки приказки. Халифът забелязал, че и тримата просяци са слепи с лявото око — това го удивило. Видял, че момите са хубави красавици, това го смутило и още повече удивило. Приказвали си, що си приказвали, шегували се, що се шегували, поднесли вино и на халифа.

— Аз съм хаджия — отказал той и седнал встрани.[2]

Привратницата сложила пред него медна софра кована, опънала покривка златоткана, поднесла чаша от порцелан китайски, наляла му благовонен шербет, пуснала в него парченца лед, разбъркала го със захар мед. Поблагодарил й халифът и си казал: „Утре непременно трябва да я възнаградя за доброто дело“.

Отново се хванали на сладки приказки. Щом виното свършвало, стопанката ставала и наливала отново. После дръпнала привратницата за ръка и рекла:

— Хайде, сестро, да си свършим работата!

— Добре! — отговорила тя.

Привратницата казала на гостите да се отдръпнат към вратата, опразнила на стаята средата и рекла на хамалина:

— Тук ти си ни най-близък, смятаме те за един от своите в този дом!

Изправил се хамалинът, затегнал си пояса и запитал:

— Какво ще наредите?

— Ела ми помогни! — наредила му съпровождачката.

Тя довела две черни кучки със синджири на шията. Поел ги хамалинът, а стопанката запретнала ръкави, взела камшик и наредила:

— Дай насам едната!

Дръпнал той едната кучка за синджира, побутнал я към нея. Заплакала кучката, закимала с глава, сякаш искала да каже нещо. А тя я ударила по главата. Заврещяла кучката, а момата я била, била, докато се изморила. Тогава захвърлила камшика, притиснала животното към гърдите си, избърсала сълзите му, целунала го по главата и се обърнала към хамалина:

— Върни я и доведи другата!

Довел той втората кучка — тя направила същото с нея.

Затрепкало сърцето на халифа, заблъскало се в гърдите му. Направил той на Джаафар знак да запита каква е тази работа, но везирът му намигнал да си трае.

Облегнала се стопанката на мраморното ложе, обковано със злато и сребро, и наредила на двете си сестри:

— Хайде, донесете си нещата!

Излегнала се привратницата до нея, а съпровождачката отишла до килера и донесла от там атлазен чувал със зелени ресни, домъкнали го до стопанката, развързала го и измъкнала от него уд. Настроила струните му и запяла:

        Върнете на ресниците ми дълги откраднатия сън!

        Къде, кажете, разумът грижовен витае пак навън!

                Когато пожелах — узнах сама какво е любовта,

        но тя ограби от очите тъмни живителния сън.

Говореха: „Недей така да страдаш, разумна си поне,

и няма да се заблудиш!“ Отвърнах: „Съня ми той отне!

        Очите му пронизват ми душата, разпалват ми кръвта!

        Дори и да се лее тя, зове ме любовта!“

        Той като слънце грее и светя аз чрез тази светлина!

        Душата ми гори във огън буен, пък нека изгоря!

Аллах от злато и от течност жива в калъпа го изля,

в устата му наниза бели зъби — да хапят и корят.

  Какво получих от страстта към него? Защо я споделих?

Донесе ми тя плач и мъки само, и вопли, и беди!

  Човекът вижда извор чист — и жаден глава навежда тих,

но се отдръпват от устата дръзко свещените води!

От мъка стопанката започнала да къса дрехите си, дори паднала в несвяст. Тялото й се разголило и халифът забелязал по него следи от удари с бич и камшик. Надигнала се привратницата, поръсила лицето й с вода, донесла халат, наметнала я.

— Я виж що за белези от удари има по тази жена! Повече не може да се мълчи! Няма да се успокоя, докато не разбера какво се е случило с нея и с кучките! — така шепнел халифът на Джаафар.

— Владетелю! — отговорил той. — Но нали те ни поставиха условие — да не говорим онова, което не ни засяга, и да слушаме онова, което не ни приляга!

А съпровождачката пак взела уда, настроила го по гласа си, докоснала струните с крайчеца на пръстите си и запяла:

Оплачем ли се шумно — какво да споделим?

        Обземе ли ни мъка — къде да търсим път?

        Да преразкажем друг — от него полза няма!

Че как ще преразкаже друг скръб по мъж любим?

        Ако все пак търпим — какво ще ни остане?

Изгубим ли любим — изгубваме и път!

        Остава само горест, тъга остава само

и ручеи от сълзи по бузите текат!

        Ти, който хитро скри се от взора ми жадуващ,

страстта към теб не секна, все тъй си ми любим.

        Забрави ли през дните си скучни този спомен?

Че времето тече си, а той не се мени!

        Животът ми мъждука след тъжната разлъка

и радостта — умора я тежка замени!

        Но ако бог поиска в деня, щом дойде срокът —

дори във ад, но с тебе навеки да горим!

Тогава и втората мома като първата разкъсала дрехите си, изохкала и паднала в несвяст. Съпровождачката напръскала лицето й с вода, наметнала я с друг халат.

— Ако не бяхме влезли, щяхме да спим навън! — си рекли просяците. — А пренощуването под този покрив е пълно с такава мъка, която и желязо ще разтопи! Те са само три жени! Я да ги разпитаме защо е всичко това!

— Не е разумно! — възразил Джаафар. — Те ни поканиха, гости сме им! — после пошепнал на халифа: — Още малко потърпи, утре ще ти ги докарат и ще ги разпиташ какво им се е случило!

Но халифът не искал да чака повече:

— Нямам търпение, трябва да узная тайната им!

— А кой ще пита? — заговорили всички вкупом.

— Хамалинът! — предложил някой.

— Ей, хора, какво си говорите? — запитали жените.

Тогава хамалинът се обърнал към стопанката:

— Господарке, ще те запитам в името на Аллаха и ще те закълна в неговото име! Кажи ни какви са тези две кучки, защо ги измъчваш, пък после плачеш и ги целуваш? Разкажи ни защо сестра ти е бита с камшик?

— Вярно ли е, че говори от името на всички ви? — запитала стопанката.

— Да! — отговорили всички, само Джаафар си премълчал.

— За бога, гости мои, тежка мъка ми причинихте! Не ви ли стига, че в къщата си ви пуснахме, че хляба си с вас разделихме! Но не е ваша вината — доведе ви при нас съдбата!

Тя плеснала с ръце, тропнала три пъти по пода и викнала:

— Хайде, бързо!

Вратата към килера се отворила и от там изскочили седем роби с оголени мечове.

— Хванете тези, дето много им знае устата, и ги вържете един за друг! — наредила тя. — Нека ги поразпитам какви са, що са — пък после и главите им ще отсечете!

— За бога, господарке! — възкликнал хамалинът. — Не ме убивай за чужда вина! Всички сбъркаха, грях сториха, но защо и аз? За бога, така хубавичко щяхме да прекараме нощта, само да не бяха тези просяци! Че то, намъкнат ли се такива като тях в богат град, могат и да го разрушат!

О, колко благородство има от силен да си опростен!

Да не е никой победител, да не е никой победен!

        Желанието чисто, честно, не унижавай със запрет!

        То е безсмъртно, не загива, изпъква винаги отпред!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЕДИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че момата, макар да била ядосана, се разсмяла, огледала всички и рекла:

— Малко ви остава да живеете, но я разкажете кой какъв е! Ако не ми се виждахте могъщи и видни хора с власт, щях по-бързо да ви накажа!

— Горко ни, Джаафар! — възкликнал халифът. — Я им кажи кои сме, че току-виж са ни погубили!

— Ама и ние с другите — каквото сме си заслужили! — отвърнал Джаафар.

А момата застанала пред просяците и се обърнала към единия:

— Ти едноок ли си се родил?

— Не, за бога! — отговорил той. — Но с мен се случи едно чудо. Заради него без око останах! То е цяла история и ако с перо се запише и око я зърне, от всеки, който словото цени, сълза тя ще изтръгне!

Запитала тя и втория, и третия — те й отговорили същото.

— Добре, нека всеки от вас разкаже историята си и обясни как е попаднал тук — само така ще си спаси главата и ще си отиде по пътя!

Най-напред започнал хамалинът:

— Аз, господарко, съм хамалин! Натовари ме тази, съпровождачката де, пък като ме поведе — от дома на винаря — в продавницата на месаря, от месаря — при зеленчукаря, от там — при семкаджията, от него — при сладкаря, после — при продавача на благовония и от него — при вас! Тук между нас стана, каквото стана, вие си го знаете как беше! Това е моят разказ — край!

— Отърва си главата, може да си ходиш! — казала момата.

— А, не, няма да си ходя, докато не чуя разказите на другарите си! — възразил той.

Дошъл редът на първия просяк и той заразказвал:

[1] Преводачът спестява многобройните синоними на „това нещо“ в целия епизод, които в оригиналния текст са „както са си“, от боязън да не се засрами и зачерви хартията и напук на модерните еротомани! — бел.прев. ↑

[2] Употребата на вино за обикновения мюсюлманин е нежелателна, но не забранена, а за хаджията, посетил свещената Мека, е недопустима — бел.прев. ↑

Приказка на първия просяк за греха и наказанието

Баща ми беше цар. Брат му също бе цар, но в друг град. Така се случило, че съм се родил в същия ден с чичовия ми син. Минаваха дни, месеци, години, пораснахме и двамата. През година-две отивах при чичо си и прекарвах там някой и друг месец. Веднъж, когато му гостувах, братовчед ми се показа особено любезен — овца ми закла, с вино ме черпеше. Седнахме да пием и когато виното надви ума ни, той заговори:

— Братовчеде, имам голяма нужда от теб! Моля те, помогни ми — застави ме да му се закълна и ме остави сам. Върна се след някое време — водеше със себе си жена, украсена и разхубавена, със скъпа огърлица. — Тръгни с тази жена и ме изчакайте в еди-кои си гробища! — заговори ми той, подробно ми описа мястото и добави: — Влезте в гробищата и ме чакайте там!

Не можех да не изпълня молбата му. Отведох жената. Братовчед ми дойде. Носеше съдина с вода, зидарска мистрия и гипс. Взе мистрията, застана пред една гробница, разкопа земята. Появи се плоча — нещо като малка врата, а под нея — наклонена стълба. Той даде знак на жената и когато тя слезе по стълбата, заговори:

— Братовчеде! Когато и аз сляза долу, стори една добрина! Върни плочата на мястото й и я затрупай със земя, както си беше! Разбъркай гипса с вода, подреди камъните, както си бяха, и затвори гроба така, че никой да не разбере и да не каже: стара дупка с нова замазка! Цяла година работих, докато я изкопая, за нея само Аллах знае!

Той слезе по стълбата и се скри. Поставих плочата на мястото й и направих всичко, както ме бе помолил. Върнах се в двореца на чичо — той бе излязъл на лов. На сутринта си спомних какво се бе случило предишната нощ. Съжалих за стореното, но каква полза!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВАНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на първия просяк:

* * *

Излязох пак към гробищата, търсих онази гробница, но не познах коя точно беше. Търсих, търсих, та до мръкване. Седем дни търсих онази гробница и не я намерих. Едва не полудях. Не ми оставаше нищо друго, освен да се върна у дома. Така и направих…

И още не бях влязъл в бащиния си град, когато от портите срещу мен изскочиха много хора, вързаха ми ръцете. Смаях се — нали бях султански син, а те бяха слуги на баща ми, мои поданици! Ужасно се изплаших и се запитах какво ли е станало с баща ми. Заразпитвах онези, които ме бяха вързали, какво се е случило, и един, който някога бе мой слуга, каза:

— Баща ти се пресели на онзи свят! Предадоха го войниците, везирът му го уби! А ние чакахме ти да се появиш…

Едва не изгубих свяст. И ето — изправиха ме пред везира, бащиния ми убиец.

А между мен и този везир имаше стара вражда и ето защо: аз бях запален по стрелба с лък. Веднъж се случи така, че когато стоях върху покрива на двореца, една птица кацна върху покрива на везирския дворец. По същото време и той гледал оттам. Исках да ударя птицата, но не щеш ли — лъкът се отплесна и улучих окото на везира. Така по волята на съдбата той ослепя, но така му било писано. Или както се казва в някои стихове:

Остави да направи, каквото има да прави, съдбата!

Щом така ти е писано, нека бъде спокойна душата!

        Не се радвай на нищо и не тъгувай за нищо!

Че където да идеш — накрая те чака земята!

Или както е казано на друго място:

Вървим ний по нишката предначертана.

И ти ще я минеш — по-късно, по-рано.

        Щом небето предписало ти е съдбата,

        накрая ще бъдеш заровен в земята!…

По онова време везирът не посмя да се оплаче на баща ми заради изваденото му око. Та за това възникна враждата между нас.

Когато ме изправиха вързан пред него, той нареди да ми отсекат главата.

— Без вина ли ще ме убиеш? — запитах аз.

— А каква по-голяма вина от тази? — той посочи към изваденото си око.

— Направих го, без да искам!

— Ти си го направил, без да искаш, а аз ще го направя, защото така искам! — извика той и се разпореди: — Я го дайте насам!

Бутнаха ме към него, а той бръкна с пръст в лявото ми око и го извади. Тогава станах едноок, както ме виждате. После ме вързаха, натикаха ме в един сандък и той каза на палача:

— Предавам ти този! Препаши си меча, вземи го и го откарай извън града! Убий го и го остави на зверовете!

Тръгна с мен палачът, вървя, що вървя, докато излезе от града. Измъкна ме от сандъка. Бях с вързани ръце и оковани нозе. Той поиска да ми сложи превръзка на окото и тогава да ме убие, а аз заплаках и заредих следните стихове:

Съдбата ви превърна в щит — да ме предпази

от острите стрели и вражите талази!

        В изгнание да ида сега ме оставете,

        там няма да ме стигне гневът на враговете!

Душата да е жива! Ще стане всичко скришом!

Не ще спечелиш нещо, но и не губиш нищо!

После заредих отново:

Ние братята свои превърнахме в щит —

        днес той на врага защитава гърдите!

В ръцете им сложихме остри стрели,

        а те срещу нас острия са извили.

Сърцата ни те ще изтръгнат без жал,

        душите, даряващи обич и грижи.

Ах, колко ли клетви се клеха тогаз,

        пък как в този ден ги престъпват безгрижно!

Палачът, който някога бе и палач при баща ми, ме обичаше. Той възкликна:

— Какво да правя, господарю? Нали съм роб, под заповед съм! — после прибави: — Бягай, докато си жив, и не се връщай на тази земя — сам ще се погубиш и мен покрай себе си ще погубиш! Нали така е казал стихотворецът:

Душата ми се колебае — не съществува справедливост!

                Пазачът днес оплаква онзи, дом, който му е подарил.

Земята към земя се връща и никого не чака милост,

                душата в тяло се не връща нито на враг, нито на мил!

Аллах земята разширил е, пространствата й са големи!

Завиждам днес на онзи, който живее в дом за унижени!

                А тоз, комуто определят да вкарва други под земята,

                в земята сам ще се намери — така предписва го съдбата!

Лъвът преследва свойта жертва, не чака кротко, не лежи,

а спира чак когато вземе, което му принадлежи!

Аз му целунах ръка. Извадиха окото ми — какво пък, това бе нищо в сравнение с другото — че се спасих от гибел! Вървях, що вървях, стигнах дома на чичо си. Разказах му какво се бе случило с баща ми. Той се разплака и рече:

— Ти прибави към мъката ми нова мъка и към скръбта ми — нова скръб! Братовчед ти се изгуби преди няколко дни. Не знам какво е станало с него, никой нищо не ми е казвал. Много ми е мъчно за братовчед ти, а ти ме разтъжи още повече. Но по-добре е да загубиш окото, отколкото живота си!

Не можех повече да мълча за братовчед си — все пак той му беше син. Разказах му всичко, което бе станало. Чичо ми ме помоли да му покажа онази гробница. Отидохме на гробищата, огледах се и не щеш ли, познах мястото. Разровихме пръстта, вдигнахме плочата и слязохме на петдесет стъпала. Стигнахме до края на стълбата, а там се вдигна пушек и премрежи погледите ни. Тогава чичо ми произнесе думите, след които никой не може да се бои от каквото и да е: „Няма сила и воля освен у всевишния велик Аллах!“ Оказахме се в стая, пълна с брашно, зърно и други храни. Посред стаята — балдахин, спуснат над постеля. Надзърна чичо ми в постелята — синът му и жената, с която бе влязъл, се бяха превърнали на въглен — както се бяха прегърнали, сякаш някой ги бе хвърлил в огъня. Чичо ми се изплю в лицето на сина си и каза:

— Ти заслужи, негоднико, наказанието си на този свят! Но те чака и наказанието на отвъдния свят, а то е по-голямо и вечно!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на първия просяк:

* * *

Мъчно ми стана, че братовчед ми и момичето са се превърнали в черен въглен, и рекох:

— За бога, чичо, нека мъката ти стане по-лека! И на мен грижа ми легна на душата — какво е станало със сина ти, как и той, и момичето са станали на черен въглен?

— Племеннико! — отговори той. — От малък този мой син бе обзет от страст към сестра си. Те пораснаха и между тях се случи непоправимото. Чух и не повярвах. Все пак ясно му казах: „Откажи се от това отвратително дело, което никой преди теб не е правил и никой след теб няма да направи! Иначе ще ни поставят между опозорените царе, ще носим греха си и след смъртта си, името ни ще бъде развеяно от ветровете. Ако не прекратиш този грях, ще те прокълна и ще те убия!“ Разлъчих ги един от друг. Но тя бе греховна и го желаеше много, дяволът я бе победил. А той тайно изкопал това място под земята като убежище, даже както виждаш, и храна си донесъл. Възползвал се, когато излязох на лов, и я довел тук. Но справедливостта на Всевишния и всемогъщ го е стигнала и тук. Тя ги е изгорила — за да им остави мъченията на отвъдния свят, които са по-силни и вечни!

Той се разплака, заплаках и аз.

— Ти ще си ми син вместо него! — възкликна той.

Изкачихме се горе, наместихме плочата и пръстта и сглобихме камъните, както си бяха. Върнахме се у дома. Още не бяхме поседнали, когато се зачуха тропот на копита и звуци на тръби. Войниците извадиха копията си, целият свят се изпълни с крясъци и прах, излитащ изпод конските копита. Объркахме се, не знаехме какво става. Царят заразпитва и му отговориха, че везирът на неговия брат го е убил, събрал е войски и дружини и е дошъл да нападне внезапно града. А жителите нямали достатъчно сили и се предали. Казах си — ако му попадна в ръцете, ще ме убие! Не знаех какво да предприема. Ако се покажех навън — жителите на града или бащините ми войници щяха да ме познаят. Не измислих нищо по-добро, освен да обръсна брадата и мустаците си. Преоблякох се с други дрехи и избягах от града. Вървях, що вървях, докато стигнах до този град. Може пък някой да ме заведе при емира на правоверните. Чудех се къде да ида, и ето че се появи този просяк. Поздравих го и му казах:

— Аз съм странник!

— И аз съм странник! — отговори ми той.

И докато се оглеждахме, ето че се появи този трети наш другар, поздрави ни и каза:

— Аз съм странник!

— И ние сме странници! — отговорихме.

Така ни завари нощта. А съдбата ни доведе при вас.

Та ето защо е обръсната брадата ми, ето защо е извадено окото ми…

* * *

— И ти спаси главата си, върви си! — казала момата.

— Няма да си отида, докато не чуя разказите на другите!

Тогава пристъпил вторият просяк, целунал земята и заговорил:

Приказка на втория просяк за нарушаването на дадената дума

Аз съм цар, син на цар. Препрочитал съм неведнъж Корана. Чел съм книги и съм ги тълкувал с авторите им — учени мъже. Изучих науката за звездите и откровенията на стихотворците. Положих усилия и станах по-горен от останалите хора във всички науки. Възвеличи се името ми сред останалите съчинители, вестта за мене достигна до много царе. Чул за мене и царят на Индия, изпратил хора да ме измолят от баща ми, натоварил ги с дарове и други чудесни неща, достойни за царе.

Баща ми приготви шест кораба. Цял месец пътувахме по море, накрая стигнахме до суша. Възседнахме конете, които бяхме взели на корабите. Натоварихме десет камили с дарове и потеглихме. Не бяхме минали много път, когато се надигна вихрушка прах, затъмни светлината, задържа се за малко, после се уталожи и зад нея се появиха шейсет конници — мрачни, като лъвове страшни, в желязо обковани. Разбрахме, че са бедуини разбойници. Те се втурнаха към нас, насочиха копия към гърдите ни. Със знаци се опитахме да им обясним, че сме пратеници до най-великия цар на Индия и не бива да пипат нищо, но те отговориха:

— Нито сме на земята му, нито под властта му!

Убиха някои слуги, останалите се разбягаха. Макар и тежко ранен, успях да избягам и аз. Бедуините ни изоставиха и се заеха с парите и даровете, които носехме.

Тръгнах и не знаех къде отивам. Бях велик — сега станах никой. Вървях, що вървях, докато стигнах до един град, пълен с блага. Хладината на зимата бе отшумяла и пролетта със своите рози бе разцъфтяла. Бях капнал от дългия път, тъжен и бледен и търсех къде да се подслоня. Надникнах в дюкяна на един шивач, поздравих го, разказах му какво ми се бе случило, и той рече загрижено:

— Момко, не казвай никому кой си! Боя се за тебе. Царят на този град е най-големият враг на баща ти и му има зъб!

Донесе ми да хапна и пийна, разговаряхме до късно през нощта. Той ми освободи една стаичка до работилницата си, даде ми постелки и одеяла. Така живях при него три дни. Тогава той запита:

— Знаеш ли някакъв занаят, за да си вадиш хляба?

— Четец съм на Корана! — отговорих. — Изучавал съм науки, знам да пиша и да смятам!

— Твоите занаяти в нашата страна не струват нищо! В града ни няма човек, който да се занимава с науки или да пише — всички знаят само парата! Вземи брадва и въже — ще сечеш дърва за огрев! Така ще се изхранваш — и дано Аллах те спаси! Но не казвай на никого кой си, че ще те убият!

Купи ми той брадва и въже, препоръча ме на някакви дървари и ме изпрати да работя с тях. Излизах, връщах се с товар дърва на главата си, продавах го за половин динар, хранех се с част от тези пари, спестявах останалото. Така мина цяла година. Веднъж влязох в гъста гора. Избрах си едно дърво, покопах около него, за да отстраня пръстта около корена му, и изведнъж брадвата ми удари в медна халка. Почистих пръстта — откри се дървен капак. Отворих го — под него стълба. Слязох до края, а там — врата. Влязох през нея и попаднах във величествен дворец. Там заварих жена — безподобно създание, сякаш самата от блестящи перли изваяна, която може да изгони от душата в изгнание всяка мъка, скръб и терзания. Погледнах я и се преклоних пред Създателя, който бе вложил в нея толкова хубост и красота! Тя ме изгледа и запита:

— Ти човек ли си или джин!

— Човек съм! — отговорих.

— Че кой те е довел до това място, където живея от двайсет и пет години, без да съм виждала жив човек?

Разказах й какво ми се бе случило. Тя се огорчи, заплака и рече:

— Аз също ще ти разкажа историята си. Дъщеря съм на царя на Индия Авитамос, владетел на остров Абанос. Той ме омъжи за чичовия ми син. През нощта на сватбата ме отвлече ифрит. Той ме доведе тук и донесе всичко, от което имах нужда: украшения, дрехи, платове, предмети, храна, напитки. Идва веднъж на десет дни и остава тук една нощ. Закле ме, ако имам нужда от нещо денем или нощем, да докосна двата реда, написани върху това кубе. Вдигна ли ръка — и той се появява. Бе тук преди четири дни, остават още шест дни, докато дойде пак. Ти можеш да останеш при мене още пет дни и ще си отидеш един ден преди той да се появи, нали?

— Да! — отговорих аз.

Тя ме хвана за ръка и ме въведе в приятен красив хамам. Съблече ме, съблече се и сама. Наля ми вино, което миришеше на мускус, и ми сложи да си хапна. Хранехме се и разговаряхме, накрая тя каза:

— Хайде сега, полегни си, изморен си…

Когато се събудих, видях, че ми разтрива нозете. Притеглих я към себе си. И пак седнахме на приказка.

— За бога! — каза тя. — Хвала на Аллаха, който те прати при мене!

Ако знаех, че ще дойдеш, всичко щях да подредя:

във сърцето — топлина, а в очите — чернота,

бузите да запламтят в огъня на радостта,

миглите ми да раздухат пламъка на любовта…

Прекарахме заедно още една нощ, каквато не помня през целия си живот. Събудихме се весели и аз казах:

— Ще те измъкна изпод земята и ще те отърва от този ифрит!

— Успокой се и мълчи! — засмя се тя. — От всеки десет дни само един ще е за ифрита, останалите ще са за тебе!

Но страстта ми надделя и аз възкликнах:

— Ей сега ще строша това кубе с написаното върху него! Нека ифритът дойде — ще го убия! Свикнал съм да погубвам ифрити!

При тези думи тя побледня и зареди:

Поспри се за малко, ти, който жадуваш раздяла!

Страстта обуздай — има граници мъжкото тяло!

        Използвай и краткото време, че иначе следва разлъка!

        След тайната обич настъпва безкрайната мъка!

Стиховете изслушах, но не я послушах. Блъснах с все сила по кубето…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на втория просяк:

* * *

Всичко потъмня. Блесна светкавица, тресна гръм, разтърси се земята. За миг изтрезнях.

— Ифритът дойде! — викна тя. — Нали те предупредих! За бога, сега заради тебе аз ще страдам! Спасявай живота си, излез, откъдето си влязъл!

Забравих брадвата и сандала си. Прескочих две стъпала, обърнах се и видях как земята се разцепи и от там излезе ифрит с отвратителен лик.

— Какво те е прихванало, че ме стряскаш така? — запита той. — Какво те мъчи?

— Нищо! — отговори тя. — Гърдите ми се разтуптяха, поседнах да пийна нещо, че да се отпусне душата ми, и се ударих в кубето.

— Лъжеш, безпътнице! — викна ифритът, който бе забелязал сандала и брадвата. — Що за човешки предмети! Кой е идвал при тебе?

— За пръв път ги виждам! — каза тя. — Пък може и по тебе някъде да са се закачили!

— Глупости! — възкликна ифритът. — Такива на мен не ми минават!

Разсъблече я, разпъна я между четири кола, започна да я измъчва и да я разпитва какво се е случило. Не можах да слушам воплите й. Ужасен се изкачих на пръсти по стълбата, а горе върнах капака на мястото му. Затрупах го с пръст, както си беше, и съжалих за стореното. Бе живяла мирно двайсет и пет години и сега той я измъчваше само заради мен. Казах си следното двустишие:

Безмилостна и милостива е нашата съдба,

веднъж ни праща радост, а други път — беда!

Върнах се при моя приятел шивача. Влязох в стаичката си. Ругаех себе си, че съм ударил по онова кубе. Влезе шивачът при мене и каза:

— В дюкяна е дошъл някакъв чужденец, пита за тебе. Носи твоя сандал и твоята брадва. Отишъл при шивачите и им казал: „Намерих тези неща. Покажете ми стопанина им!“ Шивачите казали, че са твои. Ето го, седи в дюкяна ми. Аз побледнях. Изведнъж подът на стаята се разцепи и от там изскочи чужденецът — той бил ифритът. Не успях да се огледам, а той вече ме бе грабнал и летеше. Ето ни в познатия дворец, ето я и жената — гола, кръв тече по тялото й, сълзи капят от очите й. Ифритът я грабна и запита:

— Безпътнице, това ли е твоят възлюблен?

Тя ме изгледа и отговори:

— Не го познавам, за пръв път го виждам!

— Щом не го познаваш — вземи този меч и му отсечи главата!

Тя взе меча, пристъпи към мене, застана до главата ми. Направих й знак с вежди, пот течеше от лицето ми. Тя ми отговори също със знак и прошепна:

— Всичко това става заради тебе!

Подсказах й, че сега е време за прошка. Тя разбра знака ми, хвърли меча и каза:

— Как да отсека главата на човек, когото не познавам! Той не ми е сторил зло!

Ифритът помисли малко и каза:

— Само обичаща жена може така да съжалява един мъж! — после се обърна към мене: — Ти, човешка твар, познаваш ли я?

— Как да я познавам, щом я виждам за пръв път! — отговорих.

— Вземи този меч и й отсечи главата! Тогава ще те пусна да си идеш и повече няма да те виня за нищо!

— Добре! — отговорих. Взех меча, вдигнах ръка, но тя ми направи знак с вежди: „Нали аз не скъсих живота ти!“ Очите ми се напълниха със сълзи, хвърлих меча и викнах: — О, ифрит силен, юначен! Щом една жена, която притежава по-малко ум и вяра от един мъж, не ми отряза главата, как може аз да отсека главата й, щом не съм я виждал през живота си!

Ифритът грабна меча, удари едната ръка на момичето и я отсече, удари втората, после левия й крак, след туй и десния. Така с четири удара я превърна в жив труп. И всичко това — пред очите ми. Накрая замахна и отсече главата й, а накрая се обърна към мене:

— Ти, човешка твар! Според нашия закон, щом съпругата изневери, тя трябва да бъде убита! Не ми стана ясно дали ми е изменила именно с тебе! Но пък и не мога да ти простя! Пожелай си сам в какъв лик да те омагьосам — на куче, на магаре или на маймуна!

Надявах се, че вече може и да ми прости, и възкликнах:

— За бога, ако ти ми простиш — и Аллах ще прости на тебе, че си простил на един мюсюлманин, и няма да те накаже за извършения грях! Прости ми, както е простил на своя завистник човекът, комуто той е завиждал!

— А как е станало това? — запита ифритът.

И аз заразказвах:

Приказка за завистника и за човека, комуто той завиждал

Разказват, че в някакъв град в една орташка къща живели двама души. Единият все завиждал на другия, опитвал се постоянно да го урочаса с поглед, все гледал да му причини някаква злина. С всеки изминал миг завистта му растяла и стигнала дотам, че престанал да яде и спокойно да спи.

А онзи, комуто той завиждал, умножавал благата си. Щом съседът му завидел за нещо — и то ставало още по-добро. Когато усетил колко много му завижда съседът, той се преместил в друг град и си казал: „За бога, няма да се погубя заради него, я!“ Заживял там, купил си земя. На нея имало стар кладенец. Станал известен човек в града.

Вестта за него стигнала и до завистника и той решил да го посети. Съседът, комуто той някога завиждал, го посрещнал с благопожелания, оказал му почести.

— Искам да ти кажа защо съм дошъл! — рекъл завистникът. — Но нека останем сами! Хайде да излезем из двора!

Станал човекът, хванал завистника за ръка и отишли към дъното на двора. Двамата стигнали до стария кладенец. Там завистникът го бутнал в отвора. Никой не разбрал за станалото. Завистникът избягал, като си мислел, че го е погубил.

А в кладенеца живеели джинове. Те уловили човека с ръце, сложили го да легне върху скалата.

— Този човек е избягал от друг, който много му завиждал, затова се е заселил в нашия град! — заразказвал един от тях. — Но ето че дойде завистникът, престори се на добър и го бутна при нас. А вестта за нашия човек нощес стигнала до султана и той много иска да го види, за да излекува дъщеря му!

— А какво й е на дъщеря му? — запитал друг джин.

— Полудяла е! Но който знае лекарството, ще я оправи! А лекарството е от лесно по-лесно! У дома на този правоверен живее черен котарак, който има на опашката си бяла точка! Ако нашият човек вземе от там седем бели косъма и одими султанската щерка с тях, тя ще се отърве от лошия дух в нея и ще оздравее!

Човекът, комуто завиждали, чул всичко. Когато се съмнало, джиновете вече го били измъкнали от кладенеца. Той се прибрал в къщата си, хванал черния котарак и отскубнал седем косъма от бялата точка на опашката му.

Слънцето още не било изгряло, когато дошъл султанът с войниците си.

— Да ти кажа ли защо си дошъл при мене? — запитал човекът. — Дошъл си да ме питаш какво мога да сторя за дъщеря ти!

— Така е, праведен шейх! — възкликнал царят.

— Изпрати някой да я доведе тук, аз ще се помоля и ако е пожелал Аллах, тя ще се излекува веднага!

Зарадвал се царят. Довели дъщеря му — тя била унесена и безпаметна. Човекът я наместил любезно да седне, завил лицето й с покривало, извадил космите и я окадил с тях. Изкрещяло онова, което било в главата й, изскочило от нея и умът й се върнал на мястото си. Тя закрила лицето си и рекла:

— Кой ме доведе тук?

Много се зарадвал султанът, целунал я по очите, после се обърнал към държавните големци:

— Кажете какво заслужава онзи, който излекува дъщеря ми?

— Да се ожени за нея! — казали те.

— Убедихте ме! — възкликнал той.

Така човекът станал възлюблен зет на царя. Минало време, умрял везирът и царят запитал:

— Кого да направя везир?

— Зет си! — отговорили те.

След известно време умрял и султанът и те се запитали:

— Кого да направим цар? — и си отговорили: — Везира!

И направили везира султан, цар и владетел.

Веднъж царят излязъл да се поразходи с коня си. Не щеш ли — точно тогава завистникът пресякъл пътя му и видял как онзи, комуто той завиждал, оглеждал царството си заедно със своите емири, везири и държавни първенци. Царят спрял поглед върху завистника, после се обърнал към един везир и му наредил:

— Доведете ми този човек, но не го плашете! — довели му завистливия съсед и той наредил: — Претеглете му хиляда мискала от хазните ми, дайте му и двайсет товара стоки и нека петима стражи го изпроводят до страната му!

* * *

— Виж, ифрит, как е простил онзи, комуто завиждали! Невинен съм!

— Стига си приказвал! — каза той. — Ти може или да бъдеш наказан със смърт — но това ще го избегнеш, или да ти се прости — а ти не заслужаваш прошка, или непременно трябва да те омагьосам!

Той разцепи земята, полетя с мене, светът се смали пред погледа ми и стана като дървена паница, която плуваше във вода. Кацнахме върху някаква планина, той взе шепа пръст, духна върху нея, произнесе някакви думи, напръска ме с нея и каза:

— Излез от това лице и стани маймуна!

В този миг аз се превърнах в стогодишна маймуна. Като се видях в този отвратителен лик, се разплаках. Разбрах, че никой не може да си присвои времето! Спуснах се от планината. След месец стигнах до брега на солено море. Забелязах кораб. Вятърът бе попътен и той се движеше към брега. Скрих се зад една скала и когато той пристана, се промъкнах на борда. Капитанът ме зърна, но се смили над мен и каза:

— Търговци, тази маймуна ме моли за помощ и аз ще й помогна! Тя е под моя защита! Никой да не я гони, никой да не я дразни!

Капитанът се отнасяше добре с мен. Каквото и да ми кажеше, изпълнявах всичко и му прислужвах, докато плавахме. Петдесет дни духа попътен вятър. Пристигнахме в голям град. Щом корабът ни пристана, дойдоха мамелюци, изпратени от царя. Качиха се на кораба и приветстваха търговците с мир.

— Нашият цар ви поздравява с благополучното пристигане! — казаха те. — Той ви изпраща този свитък хартия и нареди всеки да напише нещо в него!

Скочих, както бях с лице на маймуна, и грабнах свитъка от ръцете им. Те се изплашиха да не го скъсам или да не го хвърля във водата и закрещяха, но аз им направих знак, че искам да пиша.

— Оставете го! — каза капитанът. — Ако обърка писането, ще го изгоним! Ако пък умее, ще го осиновя! Не съм срещал по-съобразителна маймуна!

Грабнах перото, натопих го в мастилницата и написах няколко реда с почерк „рикка“, като съчиних следните стихове:

На благородни само усмихва се съдбата,

                но ти не си сред тях — изгонен си от нея!

Лицето — животинско, човешка пък — душата,

                макар лице човешко да имаше баща ти!

После написах с почерк „сулс“:

Няма писар, подобен на мене — това е съдбата!

И нека говори със моите думи ръката!

Нека пише и нека подсказва на всички ръката!

Дали ще възкръсна щастлив — нека каже съдбата!

При това прибавих с почерк „мушакк“:

Доказва перото кой прост е и кой — благороден!

Но не и за тебе — изгонен, презрян и безроден!

Докажи със перото сега на какво си способен,

покажи, че си син ти на род превелик, благороден!

Предадох им този свитък хартия, а те отишли с него при царя.

Прочел той написаното и му харесало само моето послание.

— Идете и ми доведете онзи, който е изписал това! — разпоредил се той на приближените си. — Ето, облечете го с тези дрехи, качете го на муле и го доведете при мене! — изслушали те царската повеля и се засмели, а царят се разгневил и викнал: — Как така — аз ви заповядвам, а вие се смеете!

— Царю! — отговорили те. — Ние не се присмиваме на думите ти! Но онзи, който е написал това, не е човешко същество, а маймуна, която живее при капитана на кораба!

Царят трепнал, оживил се и рекъл:

— Искам да купя тази маймуна! — изпратил на кораба хора с дрехи и муле и прибавил: — И непременно да го облечете с тази дреха, да го качите на мулето и да ми го доведете!

Дойдоха пратениците, взеха ме от капитана и ме облякоха с дрехата. Когато ме въведоха при царя, целунах три пъти земята пред него. Присъстващите се чудеха колко съм възпитан, а царят — най-много. После той нареди всички да се оттеглят. Останахме само той, един евнух, един малък мамелюк и аз. Царят се разпореди да донесат храна. Подредиха софрата с всичко, което желае душата и услажда устата. Царят ме подкани да се храня. Аз се изправих, целунах седем пъти земята пред него и седнах да се храня. Когато вдигнаха софрата, измих ръцете си, взех перо, мастилница и лист хартия и написах следните стихове:

Знай, маслото овче за болести лек е,

        когато се смеси със сладка приправа,

но слагай си колкото искаш от мед и

        от масло — скръбта на кунафа не става!

Той ги прочете и се порази:

— И това да е маймуна!… Такава ясна мисъл, такъв почерк!… За бога, това е чудо на чудесата!

Подадоха му шахматна дъска и той ме запита:

— Шах играеш ли?

Кимнах утвърдително. Подредих фигурите, изиграхме две игри — и двата пъти го победих. Той се смая и възкликна:

— Ако това бе човешко същество, щеше да стои няколко стъпала над равните си! — после се обърна към слугата и се разпореди: — Иди при господарката си и й кажи, че царят е наредил да дойде и да се полюбува на тази странна маймуна!

Отиде евнухът и се върна с господарката си — царската дъщеря. Щом ме зърна, тя закри лицето си и каза:

— Татко, откъде ти дойде на ум да ме викаш, за да ме гледат чужди мъже?

— Дъще! — каза той. — От кого закриваш лицето си?

— Този, за който твърдиш, че е маймуна, е учен мъж! — отговори тя.

— Истина ли е това, което тя говори за тебе? — възкликна царят. Поклатих утвърдително глава и заплаках. Тогава той се обърна към нея: — Ти как разбра, че е омагьосан?

— Татко! — отговори тя. — Когато бях малка, при мене имаше една старица — изкусна магьосница. Тя ме научи да правя магия.

— За бога, ти трябва да отървеш този момък, за да го направя свой везир! — възкликна баща й. — Да имаш такава дарба и аз да не знам!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на втория просяк:

* * *

Царската дъщеря взе в ръката си нож с изписани по него древноеврейски знаци, очерта с него кръг, написа в него някакви заклинания, прочете ги и произнесе неразбираеми думи. След миг ъглите на двореца помрачняха, стана така тъмно, сякаш светът се срутваше върху нас. Ето го и ифрита в страшния му лик, с ръце като остри вили, нозе — мачти на гемии, очите му — огнедишащи светилници.

— Предателке, защо престъпваш дадената дума? — извика той. — Нали сме се разбрали никой да не пречи на другия!

— Че кой е давал дума на тебе, проклетнико! — възкликна тя.

— Сега ще ти покажа аз, щом си ме извикала! — викна той.

Целият се превърна в лъв и се нахвърли към момата. Тя бързо отскубна косъм от главата си и го превърна в остър меч. Удари лъва с него и го разсече на две. Главата му се превърна в скорпион, но девойката пък се превъплъти в огромна змия, която изсъска на скорпиона, и двамата се впуснаха в страшна битка. Скорпионът се обърна на орел, но змията стана лешояд, който подгони орела. После орелът се превърна в черна котка, но момата се преобрази на вълк и двамата отново се подгониха из двореца. Котката усети, че я надвиват, претърколи се и се превърна в голям червен нар, той падна в езерото и вълкът скочи подире му. Нарът излетя във въздуха и тупна върху покрива на двореца, вълкът — след него! Нарът се търколи и падна, разпука се, пръснаха се зърната му, подът на двореца се покри с тях. Вълкът тутакси се превърна в петел, който закълва бързо зърната да не остане ни едно. По волята на съдбата едно зрънце се бе търколило във фонтана. Петелът закукурига, заразмахва криле, сякаш искаше да ни покаже нещо с клюна си, но ние не разбирахме думите му. Той кресна така, сякаш дворецът се срути върху нас, завъртя се и затърси по пода, докато накрая забеляза зърното във фонтана. Втурна се да го глътне, като тутакси се превърна в голяма риба, която се гмурна и изчезна под водата. От водата изскочи ифритът, сякаш бе огнедишащ светилник, отвори устата си и от нея заизскачаха пламъци, от носа и очите му блъвна огън. Изскочи и момата — сега тя бе въглен от този голям огън. Двамата се сборичкаха пак, пламна огромна клада, дворецът се изпълни с дим.

— О, по-добре да не бяхме се срещали с тази маймуна, да не й даде Аллах блага дори след второто пришествие! — възкликна царят. — Искахме да й направим добрина, да я спасим от магията, а колко беди донесе това на душите ни!

А аз стоях с вързан език и не можах да отроня нито дума. Изведнъж чухме как ифритът изкрещя изпод пламъка, появи се пред нас и духна в лицата ни огън. Момата го улови отзад и на свой ред дъхна срещу него. До нас долетяха искри. Нейните не ни докоснаха, но една от неговите попадна в окото ми. Друга улучи царя в лицето и обгори половината му. Трета удари евнуха в гърдите, той пламна и падна мъртъв. И в този миг момата изгори ифрита и той бързо се превърна в купчина пепел. Тя се появи пред нас и извика:

— Бързо ми дайте съдина с вода! — подадоха й съдина, тя произнесе нещо неразбираемо, напръска ме и изрече: — Заклевам те с най-силна клетва в името на най-великия Аллах — излез от този лик и се върни в първото си лице! — потръпнах и се превърнах в човешко същество, както си бях преди. Само окото ми го нямаше. А в това време царската щерка извика: — Горя, горя! О, татко, не ми остава вече живот! Не знаех как точно трябва да се боря с джинове. Ако бе някой смъртен, досега да съм го убила!

Черно петно се появи върху гърдите й и запълзя към лицето й. Докато се съвземем, тя се превърна в купчина пепел.

Седем дни продължи траурът. Царят нареди върху пепелта на дъщеря му да се построи огромно кубе, в което закачиха свещи и кандила. А пепелта на ифрита пръснаха по въздуха, като го проклеха в името на Аллах. Султанът се разболя тежко, боледува цял месец, а когато оздравя и брадата му поникна отново, ме извика при себе си и каза:

— Момко, винаги съм живял в благодат, далеч от превратностите на времето, докато не се появи ти! Сега заради тебе животът ни стана безсмислен. От тебе добро не видяхме! Напусни страната ми, синко, достатъчно е и това, което ни се случи заради тебе! Иди си с мир, но ако се върнеш отново и те видя тук — ще те убия!

Още не вярвах, че съм се спасил. Не знаех и накъде да тръгна. Обръснах брадата си, облякох груби черни дрехи и тръгнах на път. Пресичах страни, минах през градове, исках да стигна в Багдад — пък можеше и да се изправя пред емира на правоверните и да му разкажа какво ми се бе случило. Снощи стигнах дотук, срещнах първия ни брат, после се появи и другият. Съдбата ни доведе в този дом, оказахме се сред вас. Ето защо са ми обръснати брадата и мустаците, ето защо е извадено окото ми!

* * *

— Разказът ти е удивителен! — рекла момата. — И ти си отърва главата! Може да си вървиш!

— Няма да си тръгна, докато не чуя разказа и на останалите! — отговорил той.

Пристъпил напред третият просяк и заразказвал:

Приказка на третия просяк Аджиб ибн Хасиб за медния конник

— Моята история не е като тяхната, но разказът ми е още по-смайващ и по-странен. Тези двамата са били осъдени от съдбата, а аз сам изграждах съдбата си, със собствените си ръце, създавах си мъки със собствените си мисли!

Бях цар, син на цар. Умря баща ми и аз поех царството от ръцете му. Градът ми беше на море, а то бе широко, в него имаше много големи острови. Аз притежавах в пристанището петдесет търговски кораба, петдесет по-малки кораба за разходки и сто и петдесет бойни кораба.

Веднъж реших да се поразходя из островите, натоварих десет кораба с храна за цял месец. Пътувахме двайсет дни. През една нощ срещу нас задухаха ветрове в различни посоки. Морето вдигна огромни вълни срещу корабите и те се блъскаха една в друга. Над нас се спусна непрогледен мрак. Водите пред нас бяха чужди и непознати… Огледах морето и видях в далечината нещо черно, което ту се показваше, ту потъваше в морската пяна. Най-старият от моряците изведнъж заскуба брадата си и завика:

— Гответе се да мрете, молете се за душите си! Господарю, объркахме пътя! Утре ще стигнем до планина от черен камък, която се нарича Магнитния камък — вълните невъзвратимо ни влекат към него! Корабът ще се разглоби, защото всички гвоздеи ще полетят към скалата и ще се залепят за нея. Аллах е скрил в Магнитния камък тайна — всяко желязо да се залепва за него! Само Всевишният знае колко кораба са се разбили там от най-древни времена до днес! А върху Магнитния камък се издига кубе от жълта мед, опряно върху десет колони. Над кубето има конник, а в ръката му — медно копие. Върху гърдите му е окачена оловна плоча с имена, начертани върху нея с тайнопис. Докато този конник стои върху коня си, корабите, които минават край него, ще се разглобяват, всичките им пътници ще загиват, всичко, що е от желязо, по тях ще се залепва за планината. Спасението ще дойде едва след като този конник бъде свален от коня!

Когато се приближихме до онази планина, вече се разсъмваше. Вълните ни носеха нататък въпреки желанието ни. Под нея корабите се разглобиха, всяко желязо по тях полетя към Магнитния камък, а ние се държахме върху остатъците им. Някои оживяха, други се удавиха, но удавените бяха повече от живите. Онези, които оживяха, повече не можаха да се срещнат, защото вълните и ветровете ги разхвърлиха в различни посоки.

Аз бях спасен от всевишния Аллах, защото той искаше да ме постави пред нови трудности, да ме подложи на изпитания. Измъкнах се върху една дъска, а вятърът и вълните ме изхвърлиха към планината. Тръгнах по извилата се пътека нагоре по нещо като стъпала, издялани в скалата, и призовах Аллах да ми помогне…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на третия просяк:

* * *

Опитах се да се изкача на планината, като се хващах за издатините. Но при кубето силите ми се изчерпаха. Влязох под него и благодарих на Аллаха за избавлението си. Там и заспах. И чух глас да ми говори:

— О, Аджиб ибн Хасиб! Щом се събудиш, изрови дупка там, където са нозете ти! В нея ще намериш меден лък и три оловни стрели с написани върху тях тайни писмена. Стреляй по конника върху кубето — така ще отървеш хората от това голямо зло! Щом го събориш — ще изтървеш лъка от ръката си! Тогава морето ще се надигне и ще потопи планината. Ще се появи лодка, а в нея — човек от мед, но друг, не онзи, когото ще събориш. Качи се с него — той ще те вземе със себе си и ще пътува с тебе, докато те доведе до Острова на избавлението! Там все ще се намери някой да те отведе до страната ти! Само не трябва да споменаваш името на Аллаха!…

Събудих се, надигнах се и направих онова, което ми бе подсказано. Улучих конника и го съборих, той падна в морето, падна и лъкът от ръката ми. Морето се надигна и започна да потопява планината. Сред морето видях лодка, която идеше към мене. В нея седеше меден човек, на гърдите му — оловна плоча с написани върху нея знаци и заклинания. Качих се. Мълчах и не приказвах. На десетия ден забелязах Острова на избавлението. Толкова се зарадвах, че не се сдържах и възхвалих Аллаха. Но още не бях изрекъл думите си, когато човекът ме изхвърли от лодката и се върна обратно в морето. Знаех да плувам. Плувах цял ден до вечерта. Една вълна се надигна нависоко като крепостна стена, понесе ме и ме изхвърли на сушата. Изкачих се, изцедих дрехите си и ги изсуших. Заспах, а като се събудих, видях една долина. Обиколих я. Разбрах, че съм на малък остров, ограден отвсякъде от море. Казах си: „Всеки път, спася ли се от една беда, попадам на друга, по-голяма!“ И докато мислех какво да правя, и сам си пожелавах смърт, забелязах в далечината кораб. Побързах да се кача на едно дърво. Корабът пристана на брега. От него слязоха десет роби с лопати и започнаха да копаят. Разкри се плоча. Вдигнаха я — отвори се вход. Върнаха се на кораба и започнаха да пренасят от него хляб, брашно, мед, масло, овнешко — всичко, от което се нуждае жив човек. Стоварваха нещата под плочата. Слезе и един много възрастен шейх. Той водеше за ръка момче — сякаш отлято в калъпа на красотата, в най-изящни дрехи. Напомняше разцъфтяла клонка, която може да омае всеки с красотата си. Двамата стигнаха до плочата. Слязоха под нея и изчезнаха от очите ми. После шейхът излезе без момчето. Заровиха всичко, както си бе, и се върнаха на кораба.

Щом корабът отпътува, слязох от дървото и отидох там, където бяха засипали земята. Разкопах почвата и се откри плочата. Тя бе дървена, голяма като воденичен камък. Вдигнах я — под нея се откри стълба от дялани камъни. Слязох по нея. Видях чиста стая, подредена с копринени черги. Момчето седеше върху висока скамейка, а за да е на по-меко, под него имаше възглавница. В ръцете си държеше ветрило, при нозете му имаше мускус и други благовония. Беше само. Като ме видя, и побледня.

— Не се бой! — рекох. — Аз съм смъртен като тебе, царски син съм! Съдбата ме остави заедно да сме си дружина. Я ми разкажи твоята история, какво се е случило, та живееш сам под земята?

Момчето дойде на себе си, покани ме да седна и заразказва:

— Братко, моята история е странна! Баща ми върти голяма търговия. Търговците пътуват с негови кораби до най-далечни страни. Но той си нямал син. Веднъж сънувал, че ще му се роди момче, но че животът му щял да бъде кратък. На следващата вечер майка ми забременяла с мене. Тежко минавали дните, докато ме носела, но когато ме родила, баща ми се зарадвал, че макар и да бил в края на живота си, съм се бил родил. После събрал предсказатели. Обсъдили как съм се родил, и рекли: „Синът ти ще живее петнайсет години. Над него виси опасност, но прескочи ли я — може и по-дълго да бъде. А причината за неговия край е следната: в Морето на гибелта се намира Магнитната планина. На нея има меден конник. Петдесет дни след като конникът падне от коня си, твоят син ще умре. А убиецът му ще бъде онзи, който събори конника. Той е цар и се казва Аджиб ибн Хасиб“. Баща ми се затъжил. Все пак той ми даде най-добро възпитание. Но ето че станах на петнайсет години. Преди десет дни до баща ми стигна вест, че конникът е паднал в морето, а онзи, който го бил съборил, се казвал Аджиб, син на цар Хасиб. Изплаши се и затова ме доведе до това място.

Изслушах разказа му и си казах: „Как мога аз да направя такова нещо! За бога, никога няма да го убия!“

— Не е нужно да умираш — стига ти колкото се измъчваш! — казах. — Аз ще остана при тебе, ще ти прислужвам, а след това ще се прибера у дома.

Разговаряхме до вечерта. Запалих голяма свещ и кандилата. Приготвихме нещо за хапване, нахранихме се. Мина полунощ, той заспа, завих го, легнах и аз и заспах. Събудих се, затоплих вода, побутнах го нежно, събудих го и му налях топла вода да си измие лицето.

— Ти ми правиш добрина, момко! — каза той. — За бога, щом се измъкна от тук — ще те възнаградя! Пък и кой ли ще е този Аджиб ибн Хасиб? А ако аз умра — ти живей в мир!

Трийсет и девет дни му прислужвах, забавлявах го и си разговаряхме. На четирийсетия момчето радостно каза:

— Братко, хвала на Аллаха, който ме спаси от смърт! Това стана благодарение на твоята поява! Сега ще те помоля да ми стоплиш вода, че да се поизмия! — момчето се изми, отпусна се на постелята и каза: — Братко, отрежи ми парче диня, гледай да е сочна, с дъх на треви!

Влязох в килера, отбрах от лавицата една хубава диня и рекох:

— Господарю, имаш ли нож?

— Ето го, над главата ми! — отговори той.

Протегнах се, хванах ножа за дръжката. В този миг кракът ми се подхлъзна, политнах встрани и паднах върху него. И ножът направи онова, което е било записано във Вечната книга на предопределението — той се заби в сърцето на момчето и то умря начаса. Изкрещях, раздрах лицето си, разкъсах дрехите си и възкликнах:

— „Аз съм Аллах и на него се уповаваме“. О, мюсюлмани!

Но нали, за да извърши Аллах нещо, трябва да се намери някой, който да го извърши.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на третия просяк:

* * *

Скочих, изкачих се по стълбата и натрупах пръстта на мястото й. Хвърлих поглед към морето и забелязах кораб, който приближаваше към сушата. Изплаших се и веднага се качих на едно високо дърво.

Слязоха робите, слезе и бащата на момчето. Изкопаха земята, слязоха долу и намериха момчето заспало, лицето му свети от свежата баня, облечено в чисти дрехи, но ножът — забит в гърдите му. Завикаха, заплакаха, а шейхът падна в несвяст. Робите завиха момчето с дрехите му, покриха го с копринена завивка и го понесоха към кораба. Шейхът раздра лицето си, оскуба брадата си. Рухна на земята, посипа главата си с пръст и заплака още по-силно. После пак падна в несвяст и така остана до залез-слънце. Когато дойде на себе си, той изрече:

        Сърцето ми разкъсва тежка мъка,

                излитат мисли от ума тревожни.

        Съдбата ни осъди на разлъка —

                тъй да живея занапред е невъзможно.

Къде е пътят? Бързам да се срещнем,

душата си да дам на теб, гореща!

Той въздъхна дълбоко и душата напусна тялото му. Качиха го на кораба при сина му, вдигнаха платната и се изгубиха от очите ми.

Слязох от дървото. Останах на острова, докато открих, че водите на запад от него са плитки. Реших, че ще мога да се спася. Прегазих през плитчината и стигнах до истинската суша. Пред мене се издигаха пясъчни дюни — човек върху камила би потънал в тях! Пресякох пясъка. Видях огън, който бляскаше в далечината. Тръгнах към него. Стигнах до дворец, вратата му бе от жълта мед. Когато слънцето блестеше върху нея, тя го отразяваше, сякаш бе огнена. Седнах пред вратата му да си почина.

Не чаках дълго. Появиха се десет момци в пищни дрехи, а с тях — възрастен шейх. Момците бяха еднооки — всеки без ляво око. Те ме поздравиха, разпитаха ме за историята ми. Разказах им какво ми се беше случило, и те ме поведоха в двореца. Посред него видях десет постели, всяка с чаршафи, с по едно синьо одеяло. Посред тях — още една, по-малка, също цялата в синьо. Всеки момък седна на постелята си. Шейхът седна върху малката и каза:

— Момко, седни тук, но не разпитвай нито какви сме, нито защо на всеки липсва по едно око!

Стана, поднесе на всеки храна в паница и питие в друга паница, даде и на мене. А щом мина полунощ, момците рекоха:

— О, шейх, време е да ни платиш по заслуга!

Шейхът отиде в килера и като се върна, на главата си носеше десет подноса, върху всеки поднос — син капак. Даде на всеки момък по един, надигна капаците — във всеки поднос имаше пепел, въглищен прах и черни сажди. Момците забодоха ръце в тях, започнаха да си чернят лицата, да ги дерат и да повтарят:

— Искахме повече, отколкото се дава — и всеки от нас без достойнство остава!?

И така — докато се съмна. После измиха лицата си и се преоблякоха.

Аз загубих ума и дума, замъчи се душата ми, забравих какво ми се бе случило — не можех повече да мълча и да не говоря.

— Хвала на Аллаха, но вие не сте с всичкия си! — възкликнах. — Само луди правят подобни неща! Питам ви в името на най-скъпото ви — защо ви е извадено по едно око, защо така зачерняте лицата си с пепел и сажди?

— По-добре е тайната да си остане наша! — отговориха те. — Споделим ли я, ще станеш като нас!

— Тогава ми помогнете да се завърна при своите, че да не ви гледам така!

Те заклаха един овен, одраха го и казаха:

— Вземи този нож и се намъкни в тази кожа! Ние ще я зашием върху тебе! Ще дойде птица, която се казва Рух. Тя ще полети с тебе и ще те остави на едно място.

Аз се съгласих и те направиха, както казаха. Понесе ме птицата и ме остави на една планина. Разрязах кожата и се измъкнах от нея. Вървях, що вървях — стигнах до дворец. А там — четирийсет неволници, красиви като луни! Щом ме видяха, и възкликнаха:

— Добре си дошъл, добре си заварил, здравей!

Предложиха ми висока постеля, дадоха ми да ям и да пия, пяха и се веселиха. Изпълни се душата ми с радост, забравих всички грижи на света.

Но ето, дойде Нова година и те заразказваха:

— Ние сме царски дъщери! Всяка година ни няма по четирийсет дни, после се връщаме и оставаме до следващата година. Но се боим да не допуснеш някаква грешка, когато ще отсъстваме. Ето, оставяме ти ключовете на двореца. В него има четирийсет хазни. Всеки ден ще отваряш по една от тях — трябва да отвориш трийсет и девет врати! Пази се, не отваряй четирийсетата — ако го направиш, ще ни напуснеш!

Обещах да не отварям вратата, те полетяха и аз останах в двореца сам.

Когато се мръкна, отворих първата хазна. Оказах се в дом като рай, сред зелена градина с пищни дървета, зрели плодове, пойни птици и течащи потоци. Вървях между дърветата, вдишвах ароматите на цветята, слушах песните на птиците. Огледах една дюля, вдъхнах опияняващото й благоухание, както е казал един стихотворец и е стигнало до нас:

О, дюлята ли? Тя е висша сладост

и плодовете й ни носят радост:

        на вино — вкус, на мускус — аромата,

        с цвета на злато, с лик като на луната!

На другия ден отворих втората врата. Видях зад нея широк площад, по средата му — голяма палма. Течеше река, вятър вееше и разнасяше аромата на рози, жасмин, майоран, бял и жълт нарцис.

После отворих третата врата и се озовах в голяма зала с под от цветен мрамор и скъпоценни метали, с инкрустирани великолепни камъни, с решетки от сандалово дърво и алое, а в тях пеят различни птици: славеи, гургулици, черни дроздове, диви гълъби, гукащи кеклици.

После отворих четвъртата врата и се оказах в голям дом, а в него — четирийсет съкровищници с отворени капаци. В тях видях бисери, рубини, хризолити, изумруди, скъпоценни украшения, които с дума не може да се опишат.

Така продължавах да се прехвърлям от място на място, докато минаха трийсет и девет дена. През това време отворих трийсет и девет врати, остана четирийсетата. Тогава умът ми се замъгли, дяволът го запълни с огромно желание да отворя и нея. А само един ден бе останал до срещата ни! Отворих и тази врата и усетих особен аромат. Намирах се в помещение, напръскано с шафран, златни кандила светеха около двата огромни съда за благовония, пълни с алое, амбра и подсладено маково семе. Видях жребец, черен като нощна тъмнина, пред него — ясли от бял кристал, пълни с белен сусам, до тях — корита от същия кристал, пълни с мускусна вода. Конят бе притегнат, готов за езда, седлото му — червено злато. Смаях се и си рекох: „Този жребец е прекрасен!“ Надви ме дяволът! Изведох го, метнах се на него, но той не помръдна. Взех камшик и го шибнах. Той изцвили с рев на падаща гръмотевица, разпери криле, полетя и изчезна във въздуха навръх небесата. После ме хвърли върху някакъв покрив, събори ме, удари ме с опашката си по лицето, извади ми лявото око, размаза го върху бузата ми и избяга.

Аллах ми бе писал да стигна жив и здрав до Багдад. Обръснах брадата си и станах просяк. Ето затова изгубих окото си и обръснах брадата си…

* * *

— И ти отърва главата си, върви си! — казало момичето.

— За бога, няма да си отида, докато не чуя и историята на тези тримата! — отговорил просякът.

Момичето се обърнало към халифа, Джаафар и Масрур и им рекло:

— Разкажете за себе си!

Пристъпил напред Джаафар и разказал същото, каквото на привратницата. Момичето го изслушало и рекло:

— И на вас дарявам живота!

И така всички напуснали къщата… Повървели заедно по улицата и халифът се обърнал към просяците:

— Сега накъде отивате?

— Не знаем… — отговорили те.

— Води ги и ми ги доведи сутринта, да видим какво ще ги правим! — казал той на Джаафар.

Върнал се халифът в двореца, но сън не го хващало. Щом се съмнало, седнал върху трона си и казал на Джаафар:

— Доведи ми трите момичета, двете кучки и просяците!

Джаафар ги довел. Момичетата влезли с покрити лица. Джаафар им заговорил:

— Прощаваме ви заради добрините, които ни сторихте, без да ни познавате. Но аз вече ви познавам. Вие сте пред Харун ар-Рашид — петия от рода на Бени Абас! Трябва да му разкажете цялата истина!

Пристъпила най-голямата сестра и рекла:

— О, емир на правоверните, аз ще ти разкажа моята история, която, ако с перо се запише и око я зърне, от всеки, който словото цени, сълза тя ще изтръгне!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

Приказка на неволницата за завистливите сестри

Аз имам удивителна история. Тези две черни кучки са мои сестри, но от друга майка. Бяхме си три сестри — приятелки. Умря баща ни и ни остави пет хиляди динара. Аз бях най-малката. Сестрите ми пораснаха, всяка си намери съпруг, омъжиха се. Мъжете им купиха стока, взеха със себе си по хиляда динара и отпътуваха на търговия. Пет години ги нямаше, пропиляха им парите, пръснаха ги по чужди страни.

Веднъж дойде при мен голямата ми сестра. Бе облечена като просякиня.

— Защо си така? — запитах я.

— Сестро! — отговори тя. — Колкото и да ти приказвам, полза няма! Случи се онова, което ни е било писано!

Изпратих я да се изкъпе и преоблече и казах:

— Сестро, ти си ми вместо майка! Аллах умножи наследството, което ми остана, и сега съм на почит. Аз и ти сме едно, нали?

Много добрини й сторих, тя остана при мене и харчеше от моите пари. Не мина много време, появи се и втората ни сестра, облечена също като първата. Направих за нея повече, отколкото за първата. Мина се, що се мина и те ми рекоха:

— Сестро, иска ни се да се омъжим! Не можем повече да стоим неомъжени!

— Очи мои! — отговорих аз. — Вие добро от женитбата не видяхте — малко са добрите мъже по наше време! Нали вече опитахте какво е женитба!

Те не приеха думите ми. Колкото и да не ми се искаше, омъжих ги с мои пари! Отидоха с мъжете си, поживяха с тях някое време, но мъжете им ги изиграха, взеха им каквото имаха, избягаха и ми ги оставиха голи-голенички. И как се разкайваха те:

— Не ни упреквай, сестричке! Ти си по-малка от нас, но умът ти е повече! Никога вече няма да помислим за женитба!

Приех ги пак, оказах им още по-голямо уважение. Така живяхме цяла година. Те ми предложиха да отнесем стоки за продажба в Басра. Приготвих голям кораб, натоварих го с различни стоки.

— Сестрички! — казах. — Вие у дома ли ще останете, докато отида и се върна, или ви се иска да пътуваме заедно?

— Да пътуваме заедно! — отговориха те. — Няма да се чувстваме добре, ако сме далеч от тебе!

Взех ги със себе си и отпътувахме. Бях си разделила парите на две — взех едната половина, скрих другата, като си рекох: „Не дай боже, нещо да се случи с кораба — трябва да имаме нещичко да преживеем! А ако се върнем по живо, по здраво — ще имаме нещо отгоре, все ще ни е от полза!“

Пътувахме, що пътувахме, дни и нощи. Но капитанът обърка пътя. Вятърът ни духа десет дни и в далечината пред нас се показа град.

— Как се казва градът, който наближаваме? — запитах аз капитана.

— Не знам, за бога, никога не съм го виждал! — отговори той. — Добре, че сме живи и здрави! Излезте в града и изложете стоката си за продан! Падне ли ви да продадете, продавайте!

Слязохме до града. Пред портите му стояха хора с тояги в ръце. Заговорих им и внезапно видях, че са вкаменени. В града всичко живо бе превърнато в черни камъни. Тръгнахме из пазарите — стоки, злато, сребро — всичко си стоеше, както си е било. Зарадвахме се и възкликнахме:

— Може би съдбата ни дарява всичко това!

По улиците се разделихме. Всяка мислеше колко пари и дрехи може да награби. Аз се изкачих към крепостта — бе отворена. Влязох в царския дворец. Всички съдини бяха от злато и сребро. Царят бе седнал, до него — везирите му, свитата му. Бе върху трон, обсипан с бисери и скъпоценности — всеки бисер блестеше като звезда, бе в наметало, обшито в злато. Около него — петдесет мамелюци в дрехи от разноцветни коприни, с оголени мечове в ръце. Влязох в стаите на харема. По стените висяха копринени завеси. Там бе царицата, накичена с най-различни скъпоценности. Всичко върху нея си стоеше, както е било, само тя се бе превърнала в черен камък. Видях отворена врата и влязох. Следваше стълба със седем стъпала. Изкачих ги и се озовах в зала с под от мраморни плочи, постлани с позлатени килими. От там блесна огън — оказа се скъпоценен камък колкото щраусово яйце върху поставка, която светеше като ослепителна свещ. Още повече се смаях, като видях, че тук има запалени свещи. „Все пак някой трябва да е запалил тези свещи!“, си казах. Така вървях от зала в зала забравила страха си, а нощта вече беше дошла. Исках да изляза, но не знаех къде е изходът. Бях се заблудила. Върнах се при запалените свещи, седнах върху постелята, завих се с одеялото и си припомних някои стихове от Корана. Исках да заспя, а не можех. Тревожех се. Беше ударило полунощ, когато чух сладък глас да чете Корана. Вратата към съседната стая беше открехната и аз надзърнах там. Върху чистия килим бе седнал момък с красиво лице, пред него — благословеното писание на исляма. Той четеше. Учудих се как само той е останал здрав сред жителите на града. Влязох и го поздравих. Той вдигна глава и отговори на поздрава ми.

— Ще те запитам за нещо и те заклевам в името на онова, което четеш от божествената книга — нали ще отговориш на въпросите ми! — заговорих аз.

Момъкът ме изгледа, усмихна се и каза:

— Първо ти ми разкажи как си влязла тук, и аз ще ти разкажа какво се е случило с мене и с жителите на този град и как съм се спасил…

Разказах му за себе си, а той затвори свитъка, положи го в торба от атлаз и ме покани да седна до него. Бе като изгряваща луна, с хубави черти, силно тяло, красиво лице, сякаш излято в захарен калъп. Когато го огледах, подгониха ме хиляди желания, а в сърцето ми пламна факел. Той заговори:

Приказка за вкаменения град

Този град принадлежи на баща ми, на неговия род. Той е царят, когото си видяла вкаменен върху трона. А царицата, която си видяла, е майка ми. Те бяха огнепоклонници, кланяха се на огъня, а не на Аллах.

Баща ми дълго нямал син — аз съм се родил, когато вече е бил стар. Докато поотрасна, той ме възпитаваше.

При нас живееше възрастна мюсюлманка и дълбоко вярваше в Аллаха и в неговия пратеник, но външно се съгласяваше с роднините ми и се преструваше пред тях. Баща ми се съветваше с нея по въпросите на доверието и добродетелта и я уважаваше, като смяташе, че е от неговата вяра. Когато поотраснах, баща ми ме предаде на нея и каза:

— Вземи го, възпитай го и го научи на основите на нашата вяра! Нека стане възпитан до съвършенство и му прислужвай!

А старицата ме научи на ислямската вяра. Научих Корана наизуст и тогава тя ми каза:

— Синко, не казвай на баща си какво си научил, защото ще те убие!

Известно време се крих. Старицата умря. Хората от града станаха още по-безбожни, по-заблудени. Тогава се чу гръмък глас на непознат глашатай, който падна върху тях като светкавица. Близък и далечен го чуха да казва:

— Жители на този град! Откажете се от огнепоклонничеството! Покланяйте се само на Аллаха, всемилостивия ни господар!

Жителите на града се ужасиха, събраха се при баща ми и запитаха:

— Какъв е този тревожен глас, който чухме? Колко бе силен и тържествен!

— Нека гласът не ви плаши! — отговори той. — Той няма да ви отвърне от вярата ви!

Те приеха думите на баща ми и продължиха да се въргалят в огнепоклонничеството. Така останаха в заблуда цяла година. Дойде пак денят, когато бяха чули за пръв път гласа. Той прозвуча и втори път. За три години го чуха три пъти, но продължаваха да си държат на своето. Накрая един ден след изгрев-слънце върху тях се изляха гневът и омразата на небесата — те се превърнаха в черни камъни заедно с всичките си блага и удоволствия. В целия град останах здрав само аз. Оттогава преживявам така — в молитви, пости и четене на Корана. Отчаях се в самотата си, няма с кого да я разделя…

* * *

Този момък очарова сърцето ми и аз възкликнах:

— Момко! Ще дойдеш ли с мене в Багдад? Там ще обогатиш знанията си, а аз ще ти стана неволница! Аз съм глава на рода си, имам цял кораб, натоварен със стока! Съдбата ни изхвърли в този град, тя ни е предписала да се съберем!

Когато се съмна, ние влязохме в хазната, взехме неща, които да са по-леки, но по-скъпи, и слязохме в града. А двете ми сестри, като ме видяха с такъв момък, завидяха ми и затаиха тайни помисли срещу мене. Качихме се на кораба. Най-радостна бях, че момъкът е с мене. Поизчакахме да задуха попътен вятър и отплавахме. Сестрите ми ме заразпитваха:

— Сестро, какво ще правиш с този хубав момък?

— Ще ми се да го взема за съпруг! — отговорих им.

Плавахме, що плавахме с попътни ветрове, след няколко дни наближихме Басра. Вече се мръкваше, когато видяхме къщите й. Двамата си легнахме да поспим. Тогава двете ми сестри ни взели, както сме спели с момъка, заедно с постелята и ни хвърлили в морето. Момъкът не знаеше да плува, удави се и Аллах записа името му между мъчениците в негово име. О, да бях се удавила с него! Но Аллах ми подаде парче дъска, аз се хванах за нея, вълните ме блъскаха, блъскаха, докато ме изхвърлиха на брега на един остров. Когато се съмна, забелязах пътека, която свързваше острова със сушата — колкото смъртен да мине. Тръгнах по нея.

Изведнъж видях една змия да пълзи към мене. Приличаше ми на разгневена пчела, която се спуща стремглаво, завива ту наляво, ту надясно. Езикът й висеше цяла педя напред, зад нея отскачаха буци пръст. А отзад я гони огромен змей, дълъг и тънък като копие. Тя бягаше от него. Ето, змеят вече я хваща за опашката, ще я схруска! Стана ми жално за нея, грабнах камък, стоварих го върху главата на змея и той умря начаса. Разпери змията криле и полетя във въздуха — изчезна от погледа ми. Почудих се на видяното. Бях се изморила, доспа ми се и си полегнах.

Когато се събудих, видях в краката си жена — тя ги разтриваше. Засрамих се, надигнах се, седнах и запитах:

— Сестро, коя си ти?

— Много бързо ме забрави! — отговори тя. — Аз съм онази, на която ти стори добро! Аз съм жена джин и този змей беше джин. Той ми бе враг и ти ме спаси от него. Аз полетях и отидох на кораба, от който те изхвърлиха сестрите ти! Пренесох всичко от него в дома ти и го потопих. А двете ти сестри омагьосах като черни кучки. Аз зная всичко, което те ти причиниха… Ала момъкът се удави… — тя ме понесе, прибра из пътя двете кучки и ни остави върху покрива на къщата. Видях, че цялото богатство, което бе на кораба, е струпано посред къщи, нищо не се бе изгубило. — Заклевам те с най-силната клетва! — каза жената джин. — Ако не удряш всеки ден на всяка кучка силно по триста камшика, ще те направя като тях!

И сега, о, емир на правоверните, аз им нанасям тези удари и ги съжалявам! Те знаят, че не аз съм виновна за този бой, и приемат мъченията си. Това е моят разказ и моята история…

* * *

Учудил се халифът на разказаното и рекъл на второто момиче:

— А сега ти ми разкажи от какви удари са белезите по тялото ти!

Тя отговорила:

Приказка за втората девойка и старицата

— О, емир на правоверните! Когато баща ми умря, той ми остави много пари. Не живях дълго сама след смъртта му, намерих си съпруг и той бе най-щастливият мъж. Живяхме заедно една година и той също умря. Наследих от него осем хиляди динара в злато. Построих осем странноприемници, всяка струваше по хиляда динара!

Веднъж при мен влезе старица с лице посивяло под скъсано покривало, очите й — черни ями, зъбите — почти ги няма, лицето й — тъмна нощ, взорът й — остър нож, главата й — скъсан кош, тялото — кожа и кости, снагата едва се носи, бузите — съвсем без цвят, а сополите текат. Или както казва стихотворецът:

Нещастница! Дори Иблис[1] към ада ще се втурне

от страх, че с лика си и него ще катурне.

        Дори магаре да е някой, пари щом притежава,

        ще ги използва като пръсти и с тях ще управлява!

Тя ме поздрави, целуна земята пред мене и рече:

— Имам дъщеря, тя е сираче, тази вечер ще й бъде сватбата! Ела, не ми скършвай хатъра! Тя няма друг освен всевишния Аллах!

Смили се сърцето ми, приех молбата й и казах:

— Ще направя нещо за нея пред лицето на Всевишния, ще й даря от моите дрехи и скъпоценности!

Старицата удари глава пред нозете ми, зацелува ги и възкликна:

— Аллах да ти дари добро! Приготви се за вечерята, а аз ще дойда да те взема!

Целуна ми ръка и си отиде. Аз се облякох, приготвих се. Старицата се върна и каза:

— Господарке, градските госпожи вече пристигнаха! Аз им казах, че ще дойдеш, те се зарадваха и те чакат!

Вървяхме, що вървяхме, стигнахме до някаква улица. Видяхме голям портал, над арката му — каменно кубе, забито здраво в земята, отзад — каменен дворец, издигнал се от земята и се завързал с небесата. Подът бе постлан с килими, наоколо висяха запалени кандила и искрящи свещи, по стените бяха окачени скъпоценности и блестящи метални предмети. Минахме в зала, постлана с копринени черги, а посред нея — мраморно ложе, украсено с бисери и скъпоценности, над него — балдахин от атлаз. Неочаквано изпод балдахина излезе мома като луна и рече:

— Сестро, аз имам брат, момък, по-хубав и от мене! Видял те някъде и сърцето му закопняло за тебе. Той ми даде пари да те доведа при мене през тази нощ. Иска да се ожени за тебе.

Изслушах я, представих си как ще живея в този дом, и казах:

— Съгласна съм!

Тя плесна с ръце и при нас влезе момък с лице на луна, такъв какъвто го е описал стихотворецът:

Замисли го красив благословеният Аллах,

        великият ваятел от хубост го изля,

покри лицето Му със свойта красота

        и сля я с красотата на смъртни от рода.

Заклевам се пред бога, че няма по света

по-бляскава, по-чиста от тази красота!

Сърцето ми ме притегли към него. Той седна. Влезе и един кадия, а с него — четирима свидетели. Те ни обявиха за женени с този момък и си отидоха. Той се обърна към мене:

— Нека нощта ни да бъде благословена! — после прибави: — Господарке, имам към тебе едно условие! Закълни ми се, че няма да погледнеш друг освен мене, че няма да трепне сърцето ти по друг!

Заклех се. Той ме прегърна и аз го обикнах от цяло сърце. Сложиха ни трапеза, ядохме, пихме и се наситихме, после нощта ни надви и ние я прекарахме прегърнати до сутринта.

Така живяхме в радост и щастие цял месец. Тогава го помолих да отида на пазара и да си купя платно. Облякох се и взех старицата със себе си. Влязохме в дюкяна на някакъв момък — търговец, познат на старицата.

— Той е много млад! — ми каза тя. — Баща му наскоро умря и му остави много стока! — после се обърна към него: — Дай на тази жена от най-хубавите си платове!

— Дадено! — отговори той.

Момъкът ни приготви каквото поискахме. Подадох му парите, но той отказа да ги вземе.

— Днес вие сте ми гости! — каза той.

— Щом не иска парите, върни му платното! — наредих аз на старицата.

— За бога, нищо няма да взема! — възкликна той. — Всичко това е подарък, но срещу една целувка, че тя е по-хубава от всичко в дюкяна ми!

Дълго ме увещава старицата, докато накрая ме примами в клопка. Покрих очите си с фереджето и се извърнах така, че да не види никой. Той залепи устните си върху бузата, но като ме целуваше, ме ухапа така, че откъсна парче месо от бузата и аз паднах в несвяст.

— Аллах ще прати всекиму заслуженото! — каза старицата, когато се свестих. — Хайде да се връщаме! Ти се престори на болна, аз ще ти донеса лекове и ще те излекувам.

Надигнах се. Бях силно изплашена. У дома се престорих на болна. Но ето че мъжът ми влезе при мене и запита:

— Какво ти се случи, господарке, като излезе навън?

— Добре съм, нищо… — отговорих.

Той ме огледа и запита:

— Каква е тази рана върху бузата ти на толкова нежно място?

— Когато с твое позволение излязох днес да си купя платно, блъсна ме една камила, натоварена с цепеници, разкъса фереджето ми и както виждаш, нарани бузата ми! Толкова тесни са градските улици!

— Утре ще отида при градския управител, ще му се оплача и той ще избеси всички дървари в града!

— Нима ще избиеш всички заради мене! — възкликнах. — С мене се случи така, защото така го е предписал Аллах!

— Така трябва! — каза той. Изведнъж се намръщи, скочи и изкрещя. Отвори се вратата и от там изскочиха седем черни роби. Те ме проснаха сред къщата. Той нареди на единия роб да ме хване за раменете и да седне върху главата ми, на другия — да седне върху гърба ми и да държи краката ми. Пристъпи и третият с меч в ръка. — Удари с меча и я разсечи на две! — каза той. — Всеки да вземе половина и да го хвърли в Тигър — нека я изядат рибите! Такова е наказанието за онези, които нарушават клетвите си! — онзи бе вече вдигнал меча, когато мъжът ми отново заговори: — Помниш ли клетвата? Помниш ли какви съвети и наставления ти дадох? Това е краят на живота ти!

— Ти, който даваш блага! — възкликнах аз. — Почакай да си кажа молитвата и да си направя завещанието!

Той разреши. Надигнах глава и проумях в какво положение съм изпаднала. За назидание бях паднала от света на възвеличените в света на унижените. Заплаках и заредих следните стихове:

Пося страстта и бързо ме остави,

        разбуди ме от сън и сам задряма.

В дома самичка с мъката останах!

        Дори в очите ти сълзица няма!

Врекох ти се вярна да остана!

                Но грехът случаен ме загроби.

        Не прощаваш на любов голяма,

        но защо повярва на измама?

                Моля ти се, напиши на гроба:

„Тук почива влюбена девойка!“

                Може някой като мен, без злоба,

да премине, да измоли прошка…

Той ме изслуша, но се разгневи повече и изрече следните стихове:

Любимата напусна ми сърцето не от скука.

Заради алчност стори грях — това ми е поука!

        Че трети появи се властно и с него за беля

        доверието и кревата не искам да деля!

Аз пак се разплаках, а старицата се хвърли в нозете му и възкликна:

— Синко, прости на тази невеста! Тя не е сторила грях, заслужаващ такова наказание! Ти си млад-зелен, разтревожил си се от дребна работа, аз се боя да не те застигнат клетвите й!

— Добре, ще й простя! — накрая каза той. — Но трябва да й оставя белег, който да се вижда през целия й останал живот!

Робите ме разсъблякоха. Той взе тояга от дюлев клон и ме удари. Би ме, би ме, докато паднах в несвяст. Помислих, че умирам. А когато се стъмни, той нареди на робите си да ме изхвърлят заедно със старицата в предишния ми дом. Четири месеца се лекувах и когато оздравях, както видяхте, по гърба ми останаха тези следи.

Един ден се върнах в дома, където се бе случило всичко. Намерих го разрушен, улицата бе затрупана, на мястото на къщата имаше купища смет. Тогава отидох при тази си сестра — ние сме от един баща — и видях при нея тези две кучки. Разказах й за себе си и тя ми разказа за себе си. Повече за женитба не сме и помислили. После се сдружихме с тази мома, съпровождачката. Всеки ден тя излизаше и ни купуваше онова, от което имахме нужда. А после стана с нас, каквото стана, когато дойде хамалинът, появиха се просяците, пък и вие, преоблечени като търговци. А щом ни викнаха днес, разбрахме, че сме под волята ви. Това е нашият разказ.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разказват, царю честити, че халифът се обърнал към първата девойка и запитал:

— Знаеш ли нещо за жената ифрит, която е омагьосала сестрите ти?

— О, емир на правоверните! — отговорила тя. — Тя ми даде малко от косата си и каза: „Ако пожелаеш да дойда при тебе, изгори косъмче от тази коса и аз тутакси ще се появя, дори да съм накрай света!“

— Я ми дай един косъм! — казал халифът.

Тя му подала един косъм и халифът го запалил. Щом се усетила миризмата, разтърсила се земята и сред шум и трясък се появила жената джин. Тя била мюсюлманка и рекла:

— Мир на тебе, халиф на Аллаха! Свидетелка съм за онова, което е сторено на тази невеста, знам кой е постъпил несправедливо към нея и е отнел най-скъпото й. Но това е най-близкият ти човек! И ще върна според повелята ти човешките образи на двете кучки! — тя взела съд с вода, поврачувала й, напръскала лицата на двете кучки и рекла: — Върнете се в първите си човешки образи! — и те станали такива, каквито ги е създал Всемилостивият. — О, емир на правоверните! — продължила жената ифрит. — Онзи, който е набил невестата, е твоят син Амин!

И тя преразказала всичко, каквото се било случило с невестата. Халифът се зачудил и възкликнал:

— Слава на Аллаха, че тези кучки се отърваха с моя помощ!

После наредил да доведат сина му Амин. Разпитал го за случилото се с невестата и той му разказал цялата истина.

Тогава халифът довел тримата просяци, кадии и свидетели. Притеглил първата девойка и двете й сестри, които били омагьосани като кучки, и ги оженил за тримата просяци, които казвали, че са царе. Направил ги свои сътрапезници, дал им всичко, от което имали нужда, и ги поселил в багдадския дворец. Върнал битата невеста на сина си Амин, дал й много пари и наредил да им се построи дворец, по-хубав от предишния. Накрая сам се оженил за привратницата, пренощувал при нея и й вдигнал дворец. А хората се дивили на неговите благородство, добродетели и благотворителност.

* * *

— Сестро, тази приказка беше красива и увлекателна, не бях слушала такава! — заговорила Дунязад на сестра си Шахразад. — Но я разкажи още една — да си запълним будуването през останалата част на нощта!

[1] Иблис (коран.) — Сатана — бел.прев. ↑

Приказка за погубеното момиче

Разказват, о, цар на времената и наследник на древна слава, че халиф Харун ар-Рашид извикал една вечер при себе си своя везир Джаафар и му казал:

— Иска ми се тази вечер да поизлезем из града, да поразпитаме как живеят господари и поданици. Всеки, от когото се оплачат, ще го уволним, всеки, комуто благодарят — ще го възнаградим!

Халифът, Джаафар и Масрур тръгнали из града, пресекли пазарите, минали по много улици и накрая срещнали възрастен мъж. Той носел на главата си празна рибарска мрежа, вървял бавно и нареждал:

„Зная, че сред всички люде

най-си мъдър!“ — ми говорят.

        Аз отвръщам им: „Съдбата

        е учителката свята!

Колкото да знам науки,

всички, що са си неуки,

        вкусно хапват си и пият

        без мастило и хартия!“

— Ей, шейх, как върви занаятът? — викнал му халифът.

— Господарю! — отговорил старецът. — Аз съм рибар, имам семейство, излязъл съм от къщи по обед, а досега Аллах не ми позволи да уловя нищо!

— Я се върни с нас при реката! — казал халифът. — Ще хвърлиш мрежата за мой късмет. Каквото и да извадиш — ще го купя за сто динара!

Върнал се рибарят при реката, хвърлил мрежата, после я измъкнал. А в нея — закован, доста тежък сандък. Огледал го халифът, опитал тежестта му, дал на рибаря сто динара и онзи си отишъл. Джаафар и Масрур повдигнали сандъка и го отнесли в двореца. Поставили го пред халифа, Джаафар и Масрур го разковали. Вътре — голяма кошница от палмови листа, в нея — нещо увито в червен плат. Разпрали го — черга. Разгънали я — закопчан саван. Разкопчали савана, а вътре — девойка хубавица, от красота изляна, но мъртва. Сълзи потекли по лицето на халифа, той се обърнал към Джаафар и викнал:

— Ей, куче! Как така в моето царство убийци убиват, хвърлят жертвите си във водата и се крият от мъстта ми! Ще погубя този убиец! Заклевам те в името на кръвната ми връзка с рода Абас, че ако не ми доведеш онзи, който е убил това момиче, ще те разпъна на портата на двореца заедно с четирийсет твои братовчеди!

— Дай ми три дена срок! — помолил Джаафар.

— Давам ти го! — отговорил халифът.

Три дни седял Джаафар в двореца си, а на четвъртия халифът изпратил да го повикат.

— Къде е убиецът на момичето? — запитал го той.

— О, емир на правоверните! — отговорил Джаафар. — Вижда ли някой невидимото, че да знам и аз кой е убиецът?

Разгневил се халифът и наредил да го разпънат пред портата на двореца. Наредил на глашатаите да викат по улиците на Багдад: „Който иска да се любува как ще разпънат Джаафар Бармаки, везира на халифа, заедно с братовчедите му пред портата на халифския дворец — нека дойде и гледа!“

И точно тогава един хубав момък с лице като луна, с черен мустак, открито чело, алени бузи с нежен пух по тях, излъчващ аромат като пита от амбра, разблъскал хората, застанал пред везира Джаафар и викнал:

— Бъди благословен, о, господар на емири властни и спасение за нещастни! Аз съм, който погуби момичето, което намерихте в сандъка! Убий ме заради нея, нека моят живот ми бъде отмъщение за нейния!

Джаафар се зарадвал, че сам се спасил, но му станало тъжно за момъка. И докато стояли втрещени, някакъв възрастен шейх изблъскал хората, стигнал до Джаафар и възкликнал:

— Везире, не му вярвай, не той уби момичето! То е погубено от мене!

— Този стар шейх е изкуфял и не знае какво говори! — възразил момъкът. — Аз я убих!

— Синко! — възкликнал шейхът. — Ти си млад, живей си живота, а аз съм стар — омръзнал ми е светът! Аз ще откупя живота ти, живота на везира и братовчедите му! Заклевам те в Аллаха, везире, по-бързо ме накажи!

Гледал ги Джаафар, чудил се и накрая повел със себе си момъка и шейха при халифа.

— О, емир на правоверните! — казал той. — Доведох ти убиеца на момичето!

— Къде е той? — запитал халифът.

— Ето този момък казва: „Аз съм убиецът!“ Пък този шейх го опровергава и казва: „Не, убиецът съм аз!“

— Кой от вас двамата уби момичето? — запитал халифът.

— Аз, никой друг! — отговорил момъкът.

— Аз, никой друг! — отговорил и шейхът.

— Я ги обеси и двамата! — наредил халифът на Джаафар.

— Ако убиецът е единият — обесването на другия ще бъде несправедливост! — възразил Джаафар.

— Именно аз съм убиецът на момичето — ще ви го докажа! — възкликнал момъкът и описал точно онова, което бил намерил халифът в сандъка.

— Защо си решил да убиеш това момиче? — запитал халифът.

Момъкът заразказвал:

* * *

— О, емир на правоверните, тази невеста бе моя съпруга, а този шейх е баща й. Ожених се за нея, Аллах ми дари от нея три мъжки рожби! Тя ме обичаше, служеше ми, нямах в какво да я упрекна. Но ето че в началото на този месец тя заболя от тежка болест. Доведох й знахари, излекуваха я. Помолих я да отиде в хамама.

— Ще отида, но преди това искам нещо от тебе! — каза тя. — Копнея за една ябълка! Искам ей така да си я мириша и да си отхапя парченце от нея!

Обичта ми към нея бе толкова голяма, че след като не намерих в Багдад никаква ябълка, реших по съвета на един градинар да отида да търся в Басра. Петнайсет дни пътувах дотам и й донесох три ябълки — купих ги от градинаря в Басра за три динара. Влязох при нея и й ги дадох. Тя ги остави до себе си — треската отново се бе усилила и тя преболедува още десетина дни. Когато най-после се излекува, отидох в дюкяна си. Около обед изведнъж видях край мене да минава черен роб, в ръката му — ябълка, ей така си я подхвърля.

— Откъде си взел тази ябълка, че да си взема и аз?

— Взех я от възлюблената си! — засмя се той. — Не бях ходил отдавна при нея, сега отидох, намерих я болна, а при нея — три ябълки! Тя ми каза, че гадният й съпруг бил ходил за тях чак в Басра и й ги купил за три динара!

Причерня ми светът пред очите, заключих дюкяна и се върнах вкъщи. Едната ябълка я нямаше.

— Къде е третата ябълка? — запитах аз.

— Не знам къде се е дянала! — отговори жена ми.

Значи робът не ме бе излъгал. Скочих, грабнах нож, стъпих върху гърдите й и я прободох. Хвърлих я във водите на Тигър, без някой да разбере. Върнах се у дома и намерих големия ми син да плаче.

— Защо си се разплакал? — запитах аз.

— Взех една от ябълките, които бяха до майка ми! — отговори той. — Излязох на улицата да поиграя с братята си. Но ето че някакъв черен роб я грабна от ръцете ми и запита: „Откъде имаш това?“ Отговорих му: „Баща ми донесе тази ябълка от Басра, защото майка ми е болна — там той купил три ябълки за три динара!“ А той ми взе ябълката, блъсна ме и избяга. А сега ме е страх да не би мама да ме бие за ябълката!

Разбрах, че онзи роб е наклеветил с лъжливи думи жена ми и че съм я убил без вина. Ако почиташ дедите си, о, емир на правоверните, трябва да побързаш да ме погубиш, за да бъде животът ми отмъщение за нейния!

Зачудил се халифът и възкликнал:

— За бога, ако някой трябва да бъде погубен, това е подлият роб! Трябва да се направи така, че да бъде излекуван болният и задоволен — благородният!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разказват, царю честити, че халифът се обърнал към Джаафар:

— Намери ми този подъл роб! Не ми ли го доведеш — ще те погубя вместо него!

— Че откъде да го доведа? — разплакал се Джаафар. — Не всеки ден е празник! Каква хитрост ще ми помогне да го пипна?

Той останал в къщата си три дни, а на четвъртия извикал кадията и си направил завещанието. Сбогувал се с всички и накрая пристъпил към любимата си малка дъщеря — той я обичал повече от всичките си синове, взети заедно. Притиснал я до гърдите си и се разплакал, но усетил, че в джоба й има нещо кръгло.

— Какво имаш в джоба си? — запитал той.

— Това е ябълка, татко! — отговорила тя. — Донесе я робът ни Рейхан. От четири дни си я нося! Не ми я даде, преди да му дам цели два динара!

Щом чул, че се споменават робът и ябълката, Джаафар се зарадвал и възкликнал:

— Ама че съм късоглед!

Наредил да му доведат роба. Довели го и той го запитал:

— Откъде имаш тази ябълка?

— Господарю! — отговорил робът. — Преди пет дни, като се разхождах по улицата, видях деца да си играят. Едно от тях носеше тази ябълка. Грабнах я, ударих го, а то заплака. „Тя е на майка ми, която е болна! Пожела от баща ми ябълка, той замина за Басра и донесе от там три ябълки за три динара! Аз взех тази да си поиграя с нея!“ Взех ябълката и малката господарка я купи от мене за два динара!

Джаафар наредил да го запрат, зарадвал се, че сам се е спасил, и заредил:

С роба се е случила бедата,

ала ти не си терзай душата,

че слуги са много по земята,

но едничка само е душата!

Повел го при халифа, който наредил случилото се да се запише, за да остане в паметта на хората.

— Не се учудвай толкова на тази случка, о, емир на правоверните! — казал Джаафар. — Тя не е по-удивителна от онова, което се случило между двамата братя везири Нур ед-Дин и Шамс ед-Дин.

Приказка за везира Нур ед-Дин и брат му Шамс ед-Дин

Едно време в Египет живял справедлив и добродетелен султан. Той имал умен и изкусен везир, който познавал издълбоко нещата и умеел да управлява страната. Бил възрастен шейх. Имал двама синове — като две луни! Големият — черноокият, се казвал Шамс ед-Дин Мохамед, а малкият — светлоокият, се казвал Нур ед-Дин Али.

Случило се така, че баща им умрял. Затъжил се по него султанът, повикал двамата братя, въздъхнал, дарил ги богато и рекъл:

— Отсега нататък вие ще изпълнявате задълженията на баща си!

Веднъж султанът решил да тръгне на път. Бил редът на големия брат да го придружава. Същата вечер двамата братя се разговорили и големият казал:

— Братко, иска ми се и двамата да се оженим в един и същ ден!

— Нека бъде волята ти, братко, аз съм съгласен! — отговорил малкият.

— Ако ни е писал Аллах, ще се оженим за две моми в една и съща нощ, за да родят после в един и същи ден! Ако пожелае Аллах — твоята жена ще роди момче, а моята — момиче! А после ще ги оженим, защото ще са братовчеди!

— А какво ще поискаш от сина ми като откуп за дъщеря ти, братко? — запитал Нур ед-Дин.

— Ще искам от сина ти откуп за дъщеря ми три хиляди динара, три градини и три чифлика! — отговорил Шамс ед-Дин. — Няма да е правилно ергенът да се жени, без да даде тези неща!

— Но защо синът ми непременно трябва да дава откуп? — възкликнал Нур ед-Дин. — Нали сме братя, и двамата сме везири, с един и същ сан! Ами че ти си длъжен да дадеш дъщеря си на сина ми даром! Не знаеш ли, че мъжкото стои по-горе от женското? Моето чедо ще бъде мъжко, името му ще се помни, а на дъщеря ти ще се забрави!

— Мисля, че грешиш, щом поставяш достойнствата на сина си над дъщеря ми! — казал Шамс ед-Дин. — Щом вече каза такива думи, аз, за бога, няма да омъжа дъщеря си за сина ти, пък ако щеш ми давай толкова злато, колкото тежи тя!

— И аз няма да оженя сина си за дъщеря ти! — възкликнал ядосано Нур ед-Дин.

Душата му се изпълнила с гняв, светът му причернял, но той затаил обидата.

На сутринта султанът тръгнал на път заедно с везир Шамс ед-Дин. Той пресякъл Гезира и потеглил към пирамидите.

А разгневеният до крайност Нур ед-Дин не спал цяла нощ. Щом се съмнало, той произнесъл утринната си молитва, отишъл в хазната, взел си една кесия, напълнил я със злато и заредил следните стихове:

Отиде си и изостави онзи, който във неизвестното отива,

и възгордя се, сякаш в поста висш се щастието скрива.

                И той да търси хляба по голи чужди друми бе принуден!

Водата щом престане да тече и плиска, бързо се разваля,

тя пивка е и чиста, когато надолу с шум се сваля!

                Луната би била скала безлика без формата си кръгла.

                Във всяка радост има нещо скрито, което ражда мъка.

Гладувал би лъвът, ако не тича из гората.

Ако лъкът не се изпъне, не би улучила стрелата!

                И злато в рудата се крие хитро, дорде не го изровят —

                а иначе превръща се полека-лека в земя безплодна, гола!

                Ако ти станах чужд, защо да крия — това бе твоя воля!

                Не искам мъст, не искам и отплата, за прошка се не моля!

Наредил на слугите да му оседлаят едро бързоного муле. Наместили върху му позлатено седло с индийски шпори и обшивка от исфаханско кадифе — като за невеста под венчило. А той казал на слугите и робите:

— Ще ми се да се поразходя извън града. Ще отида до Калюбия и ще остана там три дни. Стяга ми се душата, иска ми се да съм сам!

Метнал се пъргаво на мулето, взел малко храна, напуснал Кайро и потеглил из равнината. По обед влязъл в град Балбес. Слязъл от мулето, починал си, починало си и животното, взел каквото му трябвало, натоварил го на мулето и пак потеглил. След два дни по обед влязъл в град Ал-Кудс[1], където пренощувал. Щом се съмнало, възседнал мулето, подкарал го — и чак в град Халеб. Отседнал там в някакъв хан, спрял за три дни, поел си дъх и продължил. Не знаел вече накъде отива. И така вървял, що вървял, докато една нощ сам не усетил как стигнал до град Басра. Спрял в един хан, взел си кесията и оставил мулето с цялата му амуниция на привратника, като му наредил да го поразтъпче.

Случило се така, че по това време везирът на Басра стоял до прозореца на двореца си. Видял той мулето, забелязал скъпата му амуниция и си помислил, че това трябва да е муле на някой везир или цар.

— Я ми доведи онзи привратник! — наредил той на един от слугите си.

Отишъл слугата при привратника и го довел при везира.

— Кой е стопанинът на това муле? — запитал везирът.

— Господарю! — отговорил привратникът. — Стопанинът на това муле е момък млад и напет, мил и достолепен, сигурно е син на търговец, защото е достоен и великолепен!

Везирът яхнал коня си и сам отишъл при момъка. Нур ед-Дин станал на крака, посрещнал го, целунал му ръка. Слязъл везирът от жребеца си, поздравил го, поканил го да седне до него и рекъл:

— Синко, откъде идваш? Какво търсиш тук?

— Владетелю! — отговорил Нур ед-Дин. — Идвам от Кайро, баща ми бе везир, но се премести в лоното на Аллаха! — разказал той какво му се било случило, и после добавил: — Решил съм за себе си да не се връщам там, докато не обходя всички градове и страни!

— Синко, нека желанията на душата не те увличат — те може да те доведат до гибел! — рекъл везирът. — Сега много страни са опустошени, боя се за тебе!

Той наредил да натоварят седлото, чергата и килимчето върху мулето и прибрал Нур ед-Дин у дома си. Настанил го удобно, направил му добрини и силно го обикнал.

— Синко! — казал му веднъж той. — Аз вече остарях, нямам мъжко чедо, но Аллах ми дари дъщеря, с която си подхождате по хубост. Отклоних много желаещи ръката й, но сърцето ми се изпълни с обич към тебе. Ще вземеш ли дъщеря ми да ти служи като неволница, а ти да бъдеш неин съпруг?

— Слушам и се подчинявам! — казал Нур ед-Дин.

Зарадвал се везирът, наредил на слугите да приготвят храна и да украсят голямата гостна, където влизали само големци и емири, събрал приятели, държавни първенци и търговци. А когато всички се събрали, казал:

— Аз имах брат, той беше везир на Египет. Аллах му дари двама синове, а мен, както знаете, Аллах ме дари с дъщеря. Навремето брат ми бе поискал да ожени един от синовете си за дъщеря ми. Съгласих се и когато настъпи срокът, той ми изпрати един от синовете си. Ето, това е момъкът, който дойде.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВАЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на везир Джаафар:

* * *

Разправят, царю честити, че везирът казал на Нур ед-Дин:

— Тази вечер ще преспиш при жена си, а утре ще отидем при султана. Ще моля Аллаха да те надари с вечно добро!

Нур ед-Дин се съгласил и прекарал нощта с жена си — везирската щерка.

Това се случило с Нур ед-Дин. А ето какво се случило по това време с брат му Шамс ед-Дин.

Щом се върнал и не намерил брат си, разпитал слугите за него, а те отговорили:

— Когато ти тръгна на път със султана, той възседна мулето си и каза: „Отивам към Калюбия, ще отсъствам ден-два! Стегна ми се душата и никой да не идва с мен!“ До ден-днешен не сме чули никаква вест за него!

Разстроил се Шамс ед-Дин, затъжил се и си рекъл: „Ядосал се е само защото му се развиках онази нощ, преди да тръгна със султана! Трябва да изпратя да го потърсят!“ Съобщил на султана за станалото, написал писма и пратил вестоносци до всички страни. Но за тези двайсет дена Нур ед-Дин бил вече в далечни страни. Пратениците с писмата го търсили, но не чули никаква вест за него и се върнали. Натъжил се Шамс ед-Дин и си казал: „Обидих брат си с тези приказки! Въобще — държах се като глупак и грубиян!“

Минало известно време и той се сватосал за невеста от търговците на Кайро. Оженил се за нея. Случило се така, че това било и първата сватбена нощ на брат му с везирската щерка в Басра. Така станало по волята на всевишния Аллах, за да се изпълни онова, което той е предначертал за създанията си, и да стане така, както си казали двамата братя. Двете жени понесли рожбите си в един и същ ден.

След положения срок жената на египетския везир Шамс ед-Дин родила момиче. В цял Египет нямало по-голяма хубавица. А в същия ден жената на Нур ед-Дин добила мъжко чедо. Нямало по онова време по-хубаво от него. Нур ед-Дин нарекъл сина си Хасан Бадр ед-Дин. Зарадвал се дядото, везирът на Басра, устроил голям пир. Тогава везирът на Басра взел със себе си Нур ед-Дин и го завел при султана. Момъкът застанал пред него, целунал земята. Бил неустрашим, сладкоречив, благороден и красив. Той занареждал следния поздрав:

Ти си ръката, на която по средата се пръстите събират,

за да ни водят към желани хоризонти и да ги намират.

        Бъди ръка — ще бъдем ние пръсти верни — ще ти служим!

        Не, ключове ще бъдем, да отключваш и заключваш, щом е нужно!

Султанът благодарил на Нур ед-Дин и запитал везира си:

— Кой е този момък?

Разказал му везирът какво се е случило, от начало до край, и завършил:

— Ето, това е братовият ми син!

Огледал султанът Нур ед-Дин, той му се понравил. Издигнал го в сан на везир.

И седнал Нур ед-Дин да управлява човешките деяния.

Когато синът му Хасан станал на четири години, починал везирът — тъстът на Нур ед-Дин. Той му устроил пищно погребение. Тогава се заел и с образованието на сина си. На седем години му довел факих да го учи в дома му. Той го изучил в бащиния му дворец — откакто се родил, Хасан не бил излизал от него.

Но ето че един ден бащата на Бадр ед-Дин се разболял. Той наредил да извикат сина му и му заговорил:

— Синко, трябва да знаеш, че на този свят всичко е тленно, само на другия свят е вечно! Искам да ти дам някои съвети, да разбереш какво искам да ти кажа.

Какво да ти кажа? Раздялата моя е мъка

                и тя ме задавя, а изход все няма и няма!

                А жалбата моя по брата обичан голяма

не ще преразкаже човек, който не знае разлъка!

— Чуй, сине, какво ще ти кажа! Аз имам брат на име Шамс ед-Дин, той ти е чичо и е везир на Египет. Разделихме се, напуснах го завинаги без желание. Моля ти се, вземи този свитък и запиши там онова, което ще ти разкажа!

Взел Хасан свитък хартия и записал бащиния си разказ за целия му живот и премеждия.

— Синко, пази това писание! — рекъл бащата. — Върху тази хартия е твоят корен, твоята знатност, твоето родословие. Случи ли ти се нещо — тръгвай за Египет, питай за чичо си, намери го и му предай, че съм умрял като чужденец и съм копнял да го видя.

Поел Хасан Бадр ед-Дин записа, завързал го в мушама, зашил го отгоре с плат и заплакал за баща си, с когото трябвало да се раздели — нали бил още толкова млад!

— Ще ти дам пет наставления! — казал Нур ед-Дин.

* * *

Първото е: Не се сближавай прекалено с някого — така ще се избавиш от хорските злини! Спасението е в самотата!

Второто е: Не постъпвай несправедливо с никого, за да не постъпи времето несправедливо с теб. Чувал съм един стихотворец да казва:

Не грабвай бързо онова, което най-силно го желаеш!

На всички милосърдно давай — тогаз и ти ще получаваш!

        Ръката божия се вдига над хора, твари и пространства,

        и щом несправедливост вършиш — не се сърди, че те наказва!

Третото наставление е: Премълчавай си, виждай своите недостатъци преди недостатъците на другите! Казват, че който мълчи — ще се спаси! Чул съм един стихотворец да казва:

Мълчанието за добро е, от много думи полза няма!

        Ако говориш — говори си, но с думите не прекалявай!

И ако съжаляваш нейде, че нещичко не си го казал,

        но ако си го казал, може дваж повече да съжаляваш!

Четвъртото е: Пази се от виното, не го пий! Виното е в дъното на всяка кавга. Виното отклонява умовете от вярата. Чувал съм един стихотворец да казва:

Не сърбай вино — трезвост само е пример ясен за доброто!

То заблуждава пътя верен, отваря портите на злото!

Петото е: Подкрепяй оногова, който те подкрепя, пази онзи, който те пази! Не бъди небрежен към парите си, за да не се нуждаеш от парите на другите! Чул съм някои да казват:

Щом парите не стигат — приятели верни забравят.

Щом пари се натрупат — приятели всички ти стават!

        Приятели няма, когато се свърши парата,

        ако някой остане тогава — по-верен от брат е!

* * *

Нур ед-Дин предал богу дух, докато наставлявал сина си. Домът му потънал в скръб. Тъгували по него султанът и всички емири, погребали го и били в траур два месеца.

Не се качвал Хасан на кон, не отивал в султанския диван, не се срещал с владетеля. Разгневил се султанът, назначил си нови помощници, поставил на бащиното му място друг свой приближен и като везир му наредил да вземе за себе си земите, парите, дома и благата на Хасан, а самия него да затвори. Новият везир събрал слугите си и тръгнал с тях към дома на Нур ед-Дин да го запечата, а сина му Хасан Бадр ед-Дин — да доведе при султана, пък той да прави с него каквото реши. Но между войниците имало един мамелюк на починалия везир Нур ед-Дин, който обичал неговия син. Щом чул какво ще става, яхнал коня си и бързо довтасал при Хасан.

— Господарю, син на моя господар! Бързай, преди да е станало прекалено късно! Бягай веднага, оставяй и къща, и всичко!

Надигнал се Хасан и заредил:

Несправедливост тежка ми нарани душата,

когато твойто тяло потъна във земята.

        Стопанинът напусна дома си безвъзвратно,

        не ще се върне ласка душевна пак обратно.

Той няма да изпрати войник да ми помага,

душата ми самичка е длъжна днес да бяга.

        Със себе си остана сама да се съветва.

        Умря лъвът — и много сега се трупат клетви!

Закрил Хасан лицето си с крайчеца на дрехата си и потеглил. Вървял, що вървял — съдбата го довела при бащината му гробница. Влязъл той в гробищата, седнал до нея, отвил тюрбана откъм главата му[2], който бил избродиран с позлатени орнаменти. Върху камъка били написани следните стихове:

О, ти, що гордо вдигнал бе главата —

сега си при звездите и в росата.

        Да бъде вечна гордата ти слава

        и в паметта ни да не потъмнява.

И докато стоял така, появил се един евреин. Бил с дрехи на сарафин, носел кесия с много злато. Пристъпил той към Хасан ал-Басри[3] и рекъл:

— Господарю! Баща ти бе изпратил някои свои кораби да въртят търговия и някои са се върнали. Искам да купя от тебе товара на всеки кораб, който пристигне — ще ти платя хиляда динара в злато! — отброил хиляда динара, дал ги на Хасан ал-Басри и казал: — Напиши ми разписка, аз ще я подпечатам и ще я разпиша!

Взел Хасан ал-Басри парче хартия и написал върху нея: „Подписаният Хасан Бадр ед-Дин, син на везира Нур ед-Дин, удостоверявам, че продадох на Исхак евреина целия товар от всеки кораб, който ще пристигне, принадлежащ на баща ми, за хиляда динара, за което получих парите по спешност“.

Взел евреинът хартията, разписал и подпечатал друга хартия на свой ред и му я дал. Хасан останал сам. Мръкнало се и той навел глава към гроба на баща си. Полека-лека заспал.

В гробищата живеели правоверни джинове. Излязла една жена джин, видяла заспалия Хасан ал-Басри, удивила се на хубостта и красотата му и литнала да се поразходи. Срещнала един летящ ифрит, поздравила го и рекла:

— Ела да ти покажа хубостта на един момък!

Полетели, кацнали върху гробницата и жената запитала:

— Виждал ли си през живота си подобно нещо?

— Хвала му, наистина друг като него няма! Но, сестро, искаш ли да ти разкажа какво видях пък аз? Видях подобна красота по египетските земи! Това е дъщерята на везира Шамс ед-Дин, тя е също на около двайсет години! Хубава, красива, стройна и игрива, бляскава, изящна — от прекрасна по-прекрасна!… Когато порасна, чу за нея султанът на Египет, извика баща й, везира, и му каза: „Знаеш ли, везире, научих, че имаш дъщеря! Искам да я сватосам за себе си!“ „Владетелю наш, султане!“, отговори везирът. „Приеми извинението ми и ме прости за думите! Знаеш, че моят брат Нур ед-Дин ни напусна и сега не знам къде е. Някога разговаряхме как ще се оженим, как ще оженим и децата си. Той се разгневи и си замина ядосан. Тогава се заклех, че ще омъжа дъщеря си за братовия си син. Направих го още в деня, когато майка й я роди. Преди известно време научих, че брат ми се бил оженил за щерката на везира в Басра и добил от нея син. Аз ще омъжа дъщеря си само за него! А за тебе — моми много!“ Много се разгневи султанът на везира си и викна: „Как така! Аз да се сватосвам за дъщеря ти, а ти да ми отказваш! Кълна се в главата си — ще я омъжа за последния от слугите си, колкото и да се противиш!…“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВАЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на джина:

* * *

Царят имаше един гърбав коняр, с гърбици и отпред, и отзад. Той нареди да го доведат, за да го ожени за везирската щерка пряко волята й. Още тази нощ той ще отиде при нея. Сега е при султанските мамелюци, те му палят свещи и му се подиграват пред вратите на хамама! А везирската щерка седи и плаче между певици и слугини. На тази мома само този момък ще й прилича! Онези са запрели баща й, не му позволяват да отиде при нея. А не съм виждал, сестро, нещо по-отвратително от този гърбушко!

— А този момък е най-красивото същество, откакто свят светува!

— Двамата са родени един за друг, те си приличат като брат и сестра. Ама че нелепо е да се вземат с онзи гърбушко!

— Ами, братко, хайде да го отнесем при момата, за която говориш!

— Дадено! — казал ифритът. — Дай аз да го нося!

Повдигнал го той, полетял с него, тя му помагала. Летели, що летели, стигнали до Кайро. Ифритът сложил момъка върху една скамейка и го побутнал. Събудил се той и изведнъж проумял, че не е в Басра. Току да викне, но ифритът му направил знак, запалил свещ и рекъл:

— Донесох те тук, защото искам да направя едно добро пред лицето на Аллаха. Вземи тази свещ и иди ей там, при онзи хамам! Там се объркай с хората и върви с тях до стаята, където ще дойде невестата! Изпревари ги и влез преди тях. Влезеш ли — застани от дясната страна на гърбавия младоженец! Кой и да се приближи до тебе — сватовници, певици, викачки, — бъркай с ръка в джоба си! Ще го намираш винаги пълен със злато. Сграбчвай и хвърляй! Давай на всеки по цяла шепа!

— Я да видим какво ли ще излезе от тази работа? — запитал се Хасан Бадр ед-Дин.

Тръгнал със запалената свещ, отишъл при хамама, видял там гърбавия на кон. Промъкнал се между хората — най-голям красавец сред всички, с този фес, с тази чалма, с това наметало, обшито със злато! Крачел и щом хората и певиците поспирвали, бъркал с ръка в джоба си, изваждал шепа злато — за певици и прислужници! Замаяли се певиците от щедростта му, възхитили се хората от хубостта му. Стигнали до дома на везира. Там слугите спрели тълпата при вратата, но певиците и викачките рекли:

— Ще влезем само ако този момък влезе с нас! Той ни обсипва с благодеяния!

Така те влезли заедно в стаята на младоженците. Там го поканили да седне, макар гърбавият да се ядосвал. Подредили се в два реда всички жени на емири, везири и приближени. Щом видели Хасан с неговата хубост и красота, лицето — лъч от светлина, сякаш е пълна луна, всички до една го харесали. Струпали се около него, всяка си пожелала да попадне в прегръдките му, ако не за година или месец, поне за час! Снели фереджетата от лицата си, позавидели на онази, която ще го притежава. Проклели гърбавия коняр и онзи, който принуждавал хубавицата да се омъжи за грозника. Ударили певиците по дайретата, отишли прислужниците при везирската щерка, украсили я, облели я с благовония, облекли я, разресали косите й, покрили я с великолепни наметала, обкичили я със скъпоценности, натъкмили я, сякаш е от рода на царете Хосрои. Влязла тя при гостите. Тръгнал гърбавият коняр да я посрещне, но тя му обърнала гръб и се оказала лице срещу лице с братовчед си Хасан Бадр ед-Дин. Усмихнали се хората, като забелязали, че тя го предпочита. А той бръкнал в джоба си, награбил златото и го метнал сред певиците.

Невестата вдигнала очи към небето и рекла:

— О, Аллах, направи така, че този момък да ми стане съпруг, спаси ме от онзи гърбав коняр!

Дошло време всички да ги оставят. Излезли всички, жени и деца, които били на празника, останали само Хасан Бадр ед-Дин и гърбавият коняр. Прислужниците извели невестата да я разсъблекат и да я предадат на годеника. Тогава гърбавият се обърнал към Хасан:

— Господарю, весело ни бе с тебе тази вечер, но защо не се прибереш у дома си, преди някой да те е изгонил?

Хасан се запътил към вратата, но там го посрещнал ифритът и му казал:

— Стой, Бадр ед-Дин, почакай! Нека гърбавият излезе от стаята и отиде да се измие — ти тогава влез в спалнята. Влезе ли невестата, ти й кажи: „Аз съм твоят съпруг! Царят си направи тази шега, защото се боеше да не ни урочасат! А този, който бе тук преди малко, бе един от нашите коняри — него да урочасат!“ После пристъпи към нея, открий лицето й и не се страхувай от каквато и да е беда!

Ето че конярят отишъл до нужника и клекнал там. От коритото с водата се появил ифритът в образ на плъх и изцъркал.

— Тебе пък какво те е домъкнало тук! — възкликнал гърбавият.

Но плъхът се превърнал в котка и измяукал. Смаял се гърбавият, а котката се превърнала в куче, което излаяло. Той се ужасил още повече и викнал:

— Махай се, злосторник такъв!

Но кучето станало още по-голямо, превърнало се в звяр, който изръмжал, разтреперил се гърбавият и завикал за помощ. А звярът продължавал да расте, превърнал се в бивол, под който се разпуквала земята, и заговорил с човешки глас:

— Горко ти, гърбушко! Коняр си бе и коняр ще си останеш!

А конярят — заболял го коремът, затракали му зъбите, аха… и да се навре цял в дупката на нужника!

— Земята ли ти е тясна, че си решил да се жениш за моята възлюблена? — изревал ифритът.

— Кълна се, не съм виновен, султанът ме застави! — изплакал конярят. — Не знаех, че тя си има възлюблен от биволския род!

Ифритът го заврял в нужника с главата надолу и с краката нагоре и казал:

— Постой тук така, а аз ще те пазя до изгрев-слънце!…

А ето какво се случило с Хасан Бадр ед-Дин. Оставил той ифрита и гърбавия да разговарят, влязъл в спалнята и седнал. Влязла и невестата. Тя се казвала Сит ал-Хасан. Свивало се сърцето й и тя си говорела: „Не го ща, за бога, няма да му се дам, пък ако ще и без душа да остана!“ Но зърнала Бадр ед-Дин и възкликнала:

— Защо стоиш до това време тук, скъпи? Аз си мислех, че си просто приятел на гърбавия!

— Че защо трябва да водя и коняря при тебе? — запитал Бадр ед-Дин.

— Но кой е все пак съпругът ми? — възкликнала тя.

Бадр ед-Дин й казал онова, на което го бил научил ифритът. Сит ал-Хасан се зарадвала, усмихнала се, засмяла се мило и рекла:

— За бога, вземи ме и ме притисни в прегръдките си!

Тя била само по риза, а и тя се била отворила при шията й. Щом Бадр ед-Дин видял чистата й снага, бързо се съблякъл, извадил кесията със златните хиляда динара, която бил взел от евреина, увил я в шалварите си, бутнал ги под дюшека, снел чалмата си, оставил я върху стола и останал само в прекрасната си риза, обшита със злато. Сит ал-Хасан пристъпила към него, притиснала се о тялото му, притиснал се и Бадр ед-Дин, прегърнал я. Той вдигнал нозете й на кръста си, приготвил топа, насочил го към затворената крепост, гръмнал веднъж, съборил стражевата кула. А крепостта била като перла неотваряна, като кобила необяздена! Отнел девствеността й, наслаждавал се на младостта й. И така намествал топа петнайсет пъти и все стрелял с него. А тя се лепяла и сливала с него. Той сложил ръка под главата й, тя на свой ред сложила ръка под главата му, прегърнали се и заспали прегърнати. Такава прегръдка е описана в следните стихове:

Обичаш ли го — прегърни го, пък нека завистта приказва!

Че завист и любов не могат да се сберат в единна пазва!

        Бог милостив не е създавал в живота гледка по-красива

        от двама влюбени в постелята, преплетени във обич дива.

Върху лицата задоволство изписано е безконечно,

ръцете нежно под главите ласкаят се със обич вечна!

        Но да не свикват в страст сърцата — това е страшно и гнетящо! —

        с желязо бийте ги студено — ръжда душите да не хващат!

Щом с друг съдбата си разделяш — ти две съдби обединяваш,

и два живота поотделни в един живот се въплъщават!

А през това време ифритът казал на жената ифрит:

— Хайде сега ти поеми момъка! Трябва да го отнесем от тук, докато не ни е заварило утрото, че скоро ще се съмне!

Тя повдигнала Хасан от постелята по риза и без долни дрехи и го понесла. Летяла, що летяла, летял и ифритът и й помагал. Но Аллах наредил на ангелите да метнат гръм върху ифрита и той се подпалил. Жената се сепнала и кацнала на мястото, където този огън го съборил. Така се случило, че това място било около град Дамаск. Там тя оставила момъка пред една от портите и отлетяла.

Съмнало се. Отворили се градските порти, излезли хората и видели хубав момък по риза и такия, без чалма и дрехи. Той още спял. Но ето че духнал вятър, надигнал одеялото над него и оголил корем, пъп, стройни бедра и прасци като кристали! Смаяли се хората, стреснал се и Хасан Бадр ед-Дин, събудил се и видял, че е пред градски порти, а покрай него — хора. Учудил се и възкликнал:

— Къде съм, добри хора? Защо сте се събрали тук?

— Видяхме те по време на утринната молитва! — отговорили хората. — Ти бе хвърлен през тази порта и спеше!

— За бога, хора, но снощи аз заспах в Кайро!

— Ти да не си дъвкал хашиш? — възкликнал един.

— Ти си луд! — добавил друг. — Как така си заспал вечерта в Кайро, а се вижда, че сутринта спиш в Дамаск!

— За бога, добри хора! — казал той. — Аз никога не лъжа. Наистина снощи заспах в Египет, а пък онзиден бях в Басра!

— Да не би всичко, което ни разправяш, да си го видял насън? — запитали хората.

Хасан се заколебал в себе си, но изрекъл на глас:

— За бога, но къде е онази спалня? Къде е гърбавият коняр? А кесията със злато, която носех? Къде са дрехите ми?

Надигнал се, тръгнал, влязъл в града, закрачил по улиците и пазарите. Струпали се хора, наметнали го с това-онова и го отвели в една гостилница.

Готвачът бил човек развейпрах, но Аллах му простил греховете. Хората се пръснали, защото се бояли от него — бил отчаяно смел човек. Погледнал той Хасан Бадр ед-Дин, веднага го обикнал от все сърце и рекъл:

— Откъде си, момко! Кажи ми какво ти се е случило?

Разказал му Хасан всичко, каквото му се било случило, от началото до края и готвачът казал:

— Господарю Бадр ед-Дин! Знаеш ли, че всичко, което ми разказа, е смайваща работа! Но, чедо, не говори това на другите, докато Аллах не разкрие какво ти се е случило! Остани при мене — аз нямам син и те приемам като син!

Той отишъл на пазара, купил на Бадр ед-Дин богати дрехи, облякъл го, отвел го при кадията и се заклел пред него в името на живота си, че го осиновява. Прочул се Хасан Бадр ед-Дин в Дамаск като син на готвача. Останал в готварницата му, прибирал парите и двамата дълго живели заедно. Ето това станало с Хасан Бадр ед-Дин.

А когато през онова утро изгряла зората, Сит ал-Хасан се стреснала и като не намерила Хасан Бадр ед-Дин да лежи до нея, поседнала да го почака, защото помислила, че е отишъл да се измие. По това време дошъл баща й. Той крачил към стаята на дъщеря си и си мърморел:

— Ще убия тази дъщеря, само да е посмяла да допусне този проклетник до себе си! — стигнал до спалнята, застанал пред вратата и викнал: — Ей, Сит ал-Хасан!

Тя излязла пред баща си, като се олюлявала от щастие, целунала земята пред него. От прегръдките на онзи елен лицето й било по-светло, по-красиво. А той, като я видял така, викнал:

— Проклетнице, на онзи коняр ли се радваш?

Сит ал-Хасан се усмихнала и отговорила:

— За бога, татко, стига сте се шегували с мене! Защо ми натякваш за този коняр, който не струва колкото крайчеца на нокътя ми? Аллах да обезобрази и него, че и баща му! Прекарах нощта в прегръдките на съпруга си, който има нежна душа, черни очи и извити вежди!

Слушал я бащата, слушал я и нощ паднала в очите му.

— Разпътнице! — викнал той. — Какво говориш, къде ти е умът?

— Че кой друг излезе преди малко от стаята ми и отиде до нужника!

Отишъл учуденият баща към нужника и намерил там гърбавия коняр: главата му забита в дупката, краката му вирнати нагоре. Заговорил го, но онзи не отговарял, защото мислел везира за ифрит…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВАЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на везир Джаафар:

* * *

Разправят, царю честити, че везирът креснал:

— Говори или ей сега ще ти отсека главата с този меч!

— За бога, о, шейх на ифритите! — изплакал гърбавият. — Откакто ме остави на това място, не съм мърдал!

— Какви ги приказваш! — възкликнал везирът. — Аз не съм ифрит, а бащата на невестата!

— Ти нямаш право да ми вземеш душата! Върви си по пътя, докато не се е появил онзи, който ме остави така! Ще ме жените за някакви си възлюблени на ифрити, така ли!

— Кой те доведе тук? — запитал везирът.

— Дойдох снощи по нужда! — отговорил гърбавият и разказал всичко, което му се било случило.

Везирът го измъкнал от нужника, повлякъл го насила със себе си, отвел го при султана и той повторил там разказа си.

Върнал се вкъщи везирът и разколебано заговорил на дъщеря си:

— Я ми разкажи, дъще, все пак какво се случи с тебе!

— Онзи, когото си бях харесала, остана снощи при мене, направи ме жена и аз го обикнах. Ето на стола са чалмата му и наметката му, ризата му е под дюшека, в нея има нещо увито, не знам какво е!

Везирът видял чалмата на племенника си Хасан ал-Басри, взел я в ръка, огледал я и рекъл:

— Та това е мосулска чалма, чалма на везири! — разровил дрехите и намерил кесията с хилядата динара. Отворил я и открил разписката. Прочел я и разбрал какво бил продал на един евреин Хасан Бадр ед-Дин, син на Нур ед-Дин ал-Басри. Открил и хилядата динара. Везирът проумял какво се било случило, и запитал дъщеря си: — Дъще, знаеш ли кой е видял лицето ти? Бил е синът на моя брат, твоят братовчед! Тези хиляда динара са твоят откуп! Хвала на Аллаха, как не съм усетил, че точно така ще стане!

Той разпрал феса и открил в него златен плик. Отворил го, а в него — парче хартия, подписано от брат му Нур ед-Дин ал-Басри, баща на Хасан Бадр ед-Дин. Видял братовия си подпис и заредил:

О, виждам твоята ръка и се топя от мъка!

По твоите следи вървя и сълзите текат ми!

        Пак питам — кой ни раздели и хвърли ни в разлъка?

        Щастлив ще съм за миг поне при мене да се върнеш!

Зачакал везирът да се появи племенникът му, но от него — никаква вест. Взел той мастило и перо и описал подробно всичко в стаята — тези неща са на това място, онази покривка е на друго място. После прибрал този списък и се разпоредил всичко да се запази, както си е било. А при себе си прибрал чалмата, феса, наметката и кесията.

А везирската щерка, като минали определените месеци, родила син — хубав като луна, изящен и красив като баща си. Отрязала пъпа му и го предала на кърмачките. Нарекла го Аджиб.

Растял Аджиб за ден като за месец, за месец като за година, а когато станал на седем години, дядо му го предал на факих, като му наредил да го възпитава и да му дава нови знания. Аджиб останал в училището четири години, но започнал да се бие с децата, да ги ругае и да им вика:

— Кой от вас може да се сравни с мене? Аз съм син на везира на Египет!

Обидили се децата, събрали се, отишли при помощника на учителя да се оплачат от обидите на Аджиб, а той ги посъветвал:

— Ще ви науча на нещо, кажете ли му го, като го видите, даже на училище ще престане да идва! Утре се съберете около него и си говорете един на друг: „За бога, сега с нас ще играе само онзи, който може да ни каже името на баща си и името на майка си! Който не знае името на баща си и името на майка си — значи той е дете на греха и няма да играе с нас!“

На другия ден децата отишли на училище, дошъл и Аджиб. Те се завъртели около него и рекли:

— Ще играем една игра, но с нас ще играе само онзи, който назове името на баща си и името на майка си!

Така се и договорили и един започнал:

— Аз се казвам Мажди, майка ми се казва Алуа, а баща ми — Из ед-Дин! Друг казал нещо подобно, после трети, ето че дошъл редът на Аджиб.

— Аз се казвам Аджиб! — казал той. — Майка ми се казва Сит ал-Хасан, а баща ми — Шамс ед-Дин, везирът на Египет!

— За бога, везирът не ти е баща! — викнали децата. — Ти не знаеш кой е баща ти! Махай се, не те искаме с нас!

Оставили го сам и осмян. Стегнало се сърцето му и той се задавил в плач, избягал и отишъл при майка си. Заплакал, заридал, плачът го задавял. Слушала го майка му, свило се сърцето й и го запитала:

— Какво се е случило, сине, защо плачеш?

Той й разказал какво бил чул от децата и помощник-учителя, и запитал:

— Мамо, кой е баща ми?

— Баща ти е везирът на Египет! — отговорила тя.

— Не е той баща ми, не ме лъжи! Везирът е твой баща, но не и мой! Ако не ми кажеш истината — ей сега ще се пробода с този остър нож!

Ето че влязъл и везирът, видял ги, че плачат, и запитал:

— Защо сте се разплакали?

Тя му разказала какво се било случило между сина й и децата. Везирът отишъл в дивана, влязъл при султана и поискал от него разрешение да отиде в град Басра и да потърси там племенника си. Помолил султана да напише разпореждания до всички страни, че ако племенникът се намира в която и да е от тях, да го запрат. Разнежило се султанското сърце и той се разпоредил по всички страни и градове. Везирът взел дъщеря си и сина й Аджиб и потеглили на път. Вървели ден, вървели два, вървели три и накрая стигнали до град Дамаск, прегърнат от дървета, с течащи реки, както го е описал стихотворецът:

О, който е видял Дамаск как свети във нощта,

той цял живот ще съхрани таз гледка в паметта:

        с крилете си нощта покрива на смъртните съня,

        и бели клонки ги разбуждат, щом разцъфти денят;

а сянката на тези клони е като бисер чист,

зефирът нежно ги люлее, цветът им е сребрист;

        летяща птица се оглежда в сънливата река

        и вятър небесата милва с разхлаждаща ръка.

Стигнал везирът до мегдан Хасба и разпънал там шатрите си. Отишли слугите в града, всеки да си свърши някоя работа — един купува, друг продава, трети отива в хамама, четвърти посещава джамията на Бени Омейя, като която няма друга по света.

Отишъл и Аджиб със слугата си да разгледа града. По волята на провидението той спрял пред гостилницата на баща си, който я бил наследил от готвача, който го бил осиновил. Спрял за малко Аджиб при него. Видял Хасан Бадр ед-Дин сина си, понравила му се голямата му хубост, трепнала душата му и се изпълнила с обич. Този ден той бил приготвил сладкиш от нар с бадеми и захар и си хапвал.

— Заповядайте! — казал Хасан Бадр ед-Дин. — Хапнете си с мене и да ви е сладко!

— Ами да поседнем заедно! — отговорил Аджиб на баща си. — Може пък Аллах да ни събере и с онези, които ние желаем!

Всички яли до насита. Станал Аджиб със слугата си и напуснали дюкяна. А самият Хасан усетил, сякаш душата му полита след тях. Не могъл да изтърпи, затворил гостилницата и ги последвал, без да знае, че това е синът му. Вървял бързо и ги настигнал, преди да излязат през Баб ал-Кабир.

Разгневил се слугата и възкликнал:

— Каква стана тя! Да му ядем гадното ядене, за да му покажем уважение, а той да се мъкне след нас от място на място!

Обърнал се и Аджиб, видял готвача, разгневил се, изчервил се и казал:

— Остави го да си върви по пътя на мюсюлманите! Ако стигнем до шатрите и разберем, че пак ни следва — ще го изгоним! Аз сам ще му пукна главата!

Двамата продължили, а Хасан продължил да ги следва чак до мегдан Хасба. Разгневил се Аджиб, изплашил се, че слугата ще разкаже всичко на дядо му, разтреперил се от страх да не се изпусне, че са посетили някаква гостилница[4]. Обърнал се, погледът му се срещнал с бащиния. Разгневил се още повече, грабнал камък и го метнал по баща си. Камъкът ударил по челото Хасан, пукнал го, той паднал в несвяст, кръв потекла по лицето му. А Аджиб и слугата се скрили в шатрата.

Когато дошъл на себе си, Хасан Бадр ед-Дин избърсал кръвта, откъснал парче от чалмата си, превързал главата си, наругал себе си и си рекъл: „Така ми се пада! Грях сторих пред момчето!“

А неговият чичо, везирът, останал в Дамаск три дни, от там продължил за Хомс, минал през Мардин, Мосул и Диар Бакр[5], пътувал, що пътувал и накрая стигнал до Басра. Отишъл да се срещне със султана, който го разпитал защо е дошъл. Той му разказал историята с брат си Нур ед-Дин Али. Омекнало сърцето на султана и той рекъл:

— Той бе мой везир, аз го обичах много! Умря преди двайсетина години и остави син. Но той се изгуби, не сме чули вест за него. А майка му остана при нас — нали бе дъщеря на стария ми везир!

Зарадвал се Шамс ед-Дин и казал:

— Царю, искам да се срещна с нея!

Веднага му разрешили и той отишъл в дома на братовата си жена, майката на Хасан Бадр ед-Дин ал-Басри.

А тя, откакто изчезнал синът й, плачела и ридаела денем и нощем. След време издигнала в негова памет мраморна гробница по средата на стаята и постоянно плачела там и дори спяла при нея. И сега, когато везирът стигнал до дома й, чул плача й, спрял се зад вратата и се заслушал как тя нарежда следните стихове:

О, гроб, кажи той още ли е жив?

Все тъй ли диша в образа красив?

        О, гроб, не си градина, ни звезда,

        а месец ясен скрил си без следа!

Шамс ед-Дин влязъл, поздравил я и се представил. Разказал й какво е станало, и рекъл:

— Дъщеря ми роди син от твоя син, аз го доведох със себе си. То е твое дете, дете на детето ти, внук на онзи, с когото сме от един баща създадени!

Щом чула, че синът й е жив, щом видяла девер си, жената се изправила, поклонила му се дълбоко и целунала нозете му. Изпратил везирът да доведат Аджиб. Баба му го прегърнала, целунала го и заплакала.

— Време е да се приготвиш за път! — казал й Шамс ед-Дин. — Ще дойдеш с нас в Египет, да се съберем там, пък ако даде Аллах, и сина ти ще намерим, моя племенник!

Тръгнал везирът с братовата си жена, пътували, що пътували и стигнали Дамаск. Спрели там както първия път, а Аджиб казал на слугата си:

— Много ми се иска да се поразходя! Ще си купим някои неща, пък и ще видим какво е станало с онзи готвач — той ни правеше добро, а аз му сторих зло!

Влезли в Дамаск, тръгнали по улиците и стигнали до гостилницата. Намерили Хасан да седи в дюкяна. Било още преди пладне. Случило се така, че отново бил приготвил сладкиш с нарови зърна. На Аджиб му станало мъчно, когато видял белега от удара с камък върху челото му.

— Мир на тебе, човече! — казал той. — Да знаеш, че не съм те забравил!

Изгледал го Хасан Бадр ед-Дин, отслабнал дъхът в гърдите му, той се поклонил доземи, поискал да заговори, но езикът му не се завъртял в устата му. А когато успял, вдигнал унижено и покорно глава към сина си и заредил:

Желаех аз любим да видя, а като го видях,

смутих се, не намерих думи и ето — замълчах.

        Замръзнах унизен пред него, обзет от сладък страх,

        понечих обичта да скрия, но знам, че не можах!

А бях готов да го упрекна пред всички хора тук,

но като го видях — не думи, не произнесох звук!

После заговорил:

— За бога, момко, щом те погледнах и те заобичах от цяло сърце!

— За бога, и ние те обикнахме! — отговорил Аджиб. — Нали виждаш: ядохме при тебе сладкиш и той бе толкова сладък, че пак се върнахме при тебе!

Хасан им предложил пълна паница със сладкиш от нарови зърна, седнал с тях, яли, що яли, наситили се и се преситили повече от първия път. После двамата се върнали в шатрите си.

Влязъл Аджиб при баба си — майката на Хасан Бадр ед-Дин, тя го целунала, спомнила си пак сина, нажалила се, после поднесла паница, пълна със сладкиш от нарови зърна, но с по-малко захар.

— Седни и хапни с господаря си! — наредила тя на слугата.

„За бога, ама нищо повече не мога да хапна!“, си казал слугата наум, но седнал до Аджиб. Взел Аджиб парче от сладкиша, топнал го в наровите зърна, изгълтал го, но нали бил преял, му се сторило, че не е достатъчно сладък. Станало му досадно и се провикнал:

— Ама че не е вкусно!

— Чедо, ти оскърбяваш майсторлъка ми! — казала баба му. — Никой не може да го приготви по-добре от мене освен баща ти Хасан Бадр ед-Дин!

— За бога, бабо! — казал Аджиб. — Не си мисли, че твоето е най-майсторско! Ние видяхме в града преди малко един готвач, ама той как бе приготвил наровите зърна, само да беше видяла! Твоето въобще не може да се сравнява с неговото!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Джаафар:

* * *

Разправят, царю честити, че бабата на Аджиб се обърнала разгневена към слугата и викнала:

— Горко ти! Значи ти искаш да опозориш детето, като го мъкнеш по разни гостилници!

Изплашил се слугата и отрекъл:

— Не сме влизали в гостилници, само минахме край една!

— Ами, нали влязохме! — викнал Аджиб. — Влязохме и ядохме, а онова, което го ядохме, бе по-вкусно от твоето!

Отишла бабата при девер си везира и наклеветила слугата пред него.

— Влизал ли си с детето в гостилница? — запитал го той.

— Не съм! — отговорил изплашено слугата.

— А, не, влязохме! — настоял Аджиб. — Влязохме и ядохме нарови зърна, докато се преситихме, а накрая готвачът ни наля шербет със захар и лед!

Наредил везирът на робите да набият слугата. Те го съборили на земята и той го заудрял. Викнал слугата и признал за посещението в гостилницата. Разгневила се майката на Хасан и викнала:

— Трябва непременно още сега да отидеш при този готвач и да донесеш паница от неговите нарови зърна! Пък нека после господарят ти отсъди кои са по-хубави и по-вкусни!

Слугата отишъл в дюкяна и казал на Хасан:

— Похвалихме твоя сладкиш в дома на нашия господар. Дай ми за половин динар от него, ама направи го с целия си майсторлък, защото, след като ядохме от твоя сладкиш, ядохме и голям бой!

— Кълна се — това ядене никой не може да го приготви по-добре от мене и моята майка, но сега тя е в далечни страни! — засмял се Хасан.

Напълнил той паницата, залял я с мускус и розова вода. Взел я слугата и бързо се върнал при шатрите. Майката на Хасан хапнала от сладкиша и като усетила прекрасния му вкус, познала кой е готвачът, и извикала:

— Ако синът ми е още жив, тези нарови зърна са приготвени само от него и от никой друг! Никой не може да ги приготви така, както той, защото аз сама съм го учила как се приготвя!

Везирът извикал бързо слугите си и им разпоредил:

— Двайсет мъже да отидат в гостилницата, да я разрушат, да вържат готвача с чалмата му и да го довлекат тук! Но гледайте нищо лошо да не му се случи!

Отишли те, разрушили всичко, вързали Хасан Бадр ед-Дин, който си казал: „Какво ли толкова имаше в наровите ми зърна, че да ми направят такава работа!“ А везирът влязъл в шатрата си и наредил да му доведат готвача.

— Владетелю, с какво съм се провинил пред тебе? — заплакал Хасан.

— Ти ли готви наровите зърна? — запитал везирът.

— Да! — отговорил Хасан. — Какво толкова сте намерили в тях, че да съм заслужил да ми отсекат главата?

— Това ще е най-лекото наказание! — казал везирът.

Хванали слугите Хасан, натъпкали го в един сандък, затворили го в него и тръгнали на път. Вървели, що вървели, мръкнало се. Спрели, хапнали нещо, измъкнали Хасан от сандъка, нахранили и него, върнали го в сандъка и продължили пътя си. Така стигнали в Египет. Почакал везирът до сандъка, докато младежът заспи, после яхнал коня, натоварил и сандъка на него, влязъл в града и се запътил към къщата си.

— Слава на Аллаха, най-после той ще те събере с братовчед ти! — казал везирът на дъщеря си Сит ал-Хасан. — Хайде сега приготви къщата точно както е била в онази заветна нощ!

Сит ал-Хасан наредила на неволниците да направят нужното. Те се разтичали, запалили свещниците, а везирът измъкнал хартията, върху която бил записал коя вещ къде се намира, разпоредил се да сложат всяко нещо на мястото му така, че онзи, който ги види, да не се усъмни, че това е същата онази нощ. Везирът наредил на дъщеря си да се облече както тогава и да влезе в стаята си.

— Щом влезе братовчед ти — наредил й той, — поговорете до сутринта и си запиши завинаги този ден!

Везирът измъкнал Хасан Бадр ед-Дин от сандъка, както си спял, снел белезниците от нозете му, съблякъл го и го оставил само по тънка нощна риза, без шалвари.

Когато се стреснал от сън, Хасан открил, че се намира в осветен коридор. „Дали още спя“, помислил си. Станал, повървял, бутнал някаква врата и се намерил в стаята, където била останала невестата му. Видял постелята, собствената си чалма, другите си неща. Огледал всичко, объркал се, запристъпял на място. Ето че Сит ал-Хасан повдигнала крайчеца на балдахина и рекла:

— Господарю, няма ли да си полегнеш? Може ли така да закъсняваш точно в такава нощ!

Чул я той, изгледал я, засмял се и си казал:

— А, не, това е бълнуване насън!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВАЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Джаафар:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Бадр ед-Дин се зачудил и замаял, Сит ал-Хасан му рекла:

— Гледам те, че се чудиш и маеш — не беше такъв снощи!

Засмял се той и възкликнал:

— Колко години ме нямаше тук?

— Ти току-що излезе до едно място и сега се връщаш? Какво ти стана?

— Добре де, повярвах! — разсмял се пак Хасан. — Но когато съм излязъл от тук, сънят ме съборил в нужника и сънувах какви ли не неща! — потъркал с ръка челото си, напипал белега от удара върху него и възкликнал: — О, господарке, ама май е било истина!

— А какво друго видя? — запитала Сит ал-Хасан.

Той разказал какво бил видял, и промърморил:

— За бога, ако не бях се събудил, щяха да ме разпънат в дървена клетка!

— Че защо?

— Защото съм бил сложил малко подправки в наровите зърна!

Засмяла се Сит ал-Хасан, притиснала го до гърдите си, притиснал я и той към себе си, после си спомнил нещо и рекъл:

— Ама всичко бе съвсем като наяве! Вече не знам кое е истина и кое — бълнуване!

Така си и заспал объркан — веднъж си казвал: „Насън беше!“, после: „А, не, наяве беше!“ Но ето че се съмнало. Влязъл при него чичо му Шамс ед-Дин, поздравил го с добро утро, изгледал го Хасан Бадр ед-Дин и възкликнал:

— За бога, не си ли ти същият, който нареди да ме вържат и да затворят дюкяна ми, защото на наровите зърна не им достигали подправки?

— Знаеш ли, синко! — отговорил везирът. — Истината излезе наяве, скритото блесна в светлина! Ти си син на брат ми! Направих всичко това, за да се убедя, че именно ти си онзи, който е бил при дъщеря ми през онази нощ!

Той му разказал всичко, което се било случило с него и брат му, после изпратил да доведат Аджиб, а когато баща му го видял, възкликнал:

— Но това е момчето, което ме удари с камъка!

— Това е твоят син! — казал везирът.

Хвърлил се Хасан Бадр ед-Дин към сина си, прегърнал го.

Ето че пристъпила към него майка му, прегърнала го развълнувана. Разказала му тя всичко, каквото се било случило през това време, а той й разказал всичко, което бил претърпял. Всички поблагодарили на Аллаха, че ги е събрал заедно. Отишъл везирът при султана и му разказал за случилото се. Учудил се султанът и рекъл:

— Слава на Аллаха, ти успя да постигнеш онова, което желаеше — завърна се жив и здрав с роднините и децата си! Трябва непременно да видя племенника ти Хасан ал-Басри, доведи го утре в дивана!

На другия ден Хасан ал-Басри заедно с чичо си отишъл при султана господар. Щом се изправил пред очите му, той го поздравил с най-дълбока почит, възхвалил го и занареждал следните стихове:

Целува земята човекът, на който даряваш внимание!

Успехи безкрайни желае той на твоите начинания!

        Ти, дарител на слава, за верните си подчинени,

        ти, издигащ във сан, покорния роб като мене!

Усмихнал се султанът, поканил го да седне до него, запитал го как се казва.

— Най-низшият ти роб на име Хасан Бадр ед-Дин ал-Басри се моли денонощно за здравето ти! — отговорил Хасан.

Харесали се тези думи на султана и той решил да го изпита, за да види колко му са науката и възпитанието.

— Знаеш ли от какво се състои красотата? — запитал той.

— Знам! — отговорил Хасан. — В лицето е свежестта, в носа е хубостта, в очите е нежността, в устата е миловидността, в езика е остроумието, в снагата е стройността, в обноските е приличието, но най-съвършената хубост са стиховете!

Зарадвал се султанът на отговора и пак запитал:

— А какво значат думите в пословицата: „Шарихът е по-хитър от лисицата“?

— Знам и това, царю, Аллах да те направи вечен! — отговорил Хасан ал-Басри и заразказвал:

Един шарих излизал през дните на чумата от град Неджеф. Но щом започнал да се моли, идвала лисицата, заставала пред него, започвала да му говори и да го отвлича от молитвата. Това продължило няколко дни. Един ден той съблякъл ризата си, напълнил я с тръстика, която посъбрал тук-там, навил си чалмата в горната част, пристегнал я по средата и я изправил там, където имал обичай да се моли. Дошла лисицата, както обикновено застанала отстрани. Но шарихът скочил, пипнал я и я наказал, както трябва.

— Та оттук е тръгнала приказката, за която спомена!

— От днес ще седиш на трапезата ми, определям ти плата за всеки месец по хиляда дирхама! — казал султанът.

Изправил се на крака Хасан ал-Басри, целунал трикратно земята пред него и призовал Аллаха да го запази навечно. Така съдбата извисила Хасан ал-Басри и славата му се разнесла по много страни. И живял щастливо и богато с чичо си и близките си до самата си смърт. Това, о, емир на правоверните, се случило с везира Шамс ед-Дин и брат му Нур ед-Дин!

[1] Арабското наименование на Ерусалим; също се превежда като Свещен град — бел.прев. ↑

[2] Гробницата на видни ислямски личности е неголям храм с каменен надземен саркофаг, който откъм главата, насочена към Мека, е увит с голям тюрбан. По стените са изсечени цитати от Корана и сентенции — бел.прев. ↑

[3] От този миг героят е вече изгнаник и към името му се прибавя прякорът Басри (от Басра) — бел.прев. ↑

[4] Посещението на обществени гостилници е било унизително за високопоставени личности — бел.прев. ↑

[5] Хомс и Мардин — градове в Сирия, Мосул — в Ирак и Диар Бакр — в съвременна Южна Турция. Везирът съзнателно обикаля Багдад, тъй като отношенията му с Кайро почти винаги са били обтегнати — бел.прев. ↑

* * *

Изслушал Харун ар-Рашид разказа на Джаафар, харесал му и казал:

— Такива удивителни случки трябва да се записват със златно мастило! Той освободил роба, наредил да се даде на момъка заплата, за да има от какво да преживява, и го направил свой сътрапезник…

* * *

— Но това, царю честити, не е по-учудващо от онова, което се случило с шивача, гърбавия, евреина, стражника и християнина! — рекла Шахразад.

— А какво се е случило с тях? — запитал цар Шахриар.

И тя заразказвала:

Приказка за шивача, гърбавия, евреина, страшника и християнина

Разправят, царю честити, че имало едно време в един град на Китай шивач. Понякога излизал с жена си да се разхождат сред зеленината в градините. Веднъж, като се прибирали, срещнали гърбав мъж, от онези, чийто вид разсмива гневния и утешава скръбния и тъжния. Шивачът и жена му настояли да ги придружи до дома им и да вечерят заедно. Съгласил се гърбавият и дошъл в дома им. Отишъл шивачът на пазара, купил пържена риба, хляб, лимони и халва за подслаждане. Върнал се, сложили рибата пред гърбавия и седнали да хапнат. Жената на шивача взела голямо парче риба, натъпкала го в устата на гърбавия, запушила я с шепа и викнала:

— За бога, трябва да го глътнеш на един път, на един дъх — няма да те пусна, докато не го преглътнеш!

Преглътнал парчето гърбавият, но в него имало голяма кост. Запречила се тя на гърлото му, задушила го и той начаса умрял.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВАЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че шивачът възкликнал:

— „Няма сила и мощ освен у великия всевишен Аллах!“ Този нещастник умря от нашата ръка!

— Защо се плашиш от такива работи? — казала жена му. — Не си ли чувал думите на стихотвореца:

Защо ли да тъжа за неотменни

        неща, със скръб които ме изпълват?

Не се изгасва огън, като седнеш

        връз него — само болка той изтръгва!

— И какво да правим? — запитал мъжът й.

— Вземи го на ръце! — отговорила жената. — Увий го в копринена кърпа. Аз ще вървя пред тебе, ти ще мърмориш в тъмното: „Това е детето ми, това е майка му, отиваме при знахар, пък дано го излекува!“

Така шивачът взел гърбавия на ръце, тръгнал, а жена му занареждала:

— Ох, рожбо, да си ни здраво! От тази едра шарка здраво място по кожата ти не е останало!

И който ги видел, казвал си: „Тези носят дете, болно от едра шарка!“ И бягал. Вървели, що вървели, питали къде живее някой знахар, накрая им показали къщата на един знахар евреин. Почукали на вратата, показала се черна неволница.

— Какво има? — запитала тя.

— Дете носим! — отговорила жената. — Ето ти четвърт динар, дай го на господаря си и го викни да слезе и да види болното ми дете!

Влязла неволницата, а жената на шивача огледала прага и рекла на мъжа си:

— Изправи гърбавия тук и да спасяваме душите си!

Изправил го шивачът, подпрял го до стената и двамата избягали. А неволницата влязла при евреина и му рекла:

— Долу пред къщата има един болен с една жена и един мъж! Жената ми даде четвърт динар за тебе!

Зарадвал се евреинът, като видял четвърт динар. Изправил се бързо, слязъл в тъмното, но като слизал по стълбата, бутнал подпрения гърбушко.

— О, Лелезар, о, Муса[1] и Елешер Калмат, о, Харун и Йешуа бен Нун! — възкликнал той. — Как можах да блъсна този болен, че да падне и да умре! Как да измъкна от къщи този човек, когото убих?

Взел го той на гръб и го вкарал при жена си. Разказал й за станалото, а тя рекла:

— Защо още стоиш? Ако стоиш така, докато се съмне — отидоха душите ни! Хайде двамата да го качим на покрива и да го хвърлим в двора на съседа! Той е мюсюлманин[2], работи като стражник в кухнята на султана, в двора му се събират много котки и кучета — да ядат каквото е останало! И мишки има! През нощта ще се съберат котки и кучета и ще го изядат!

Понесъл евреинът с жена си гърбавия на покрива, смъкнали го изправен долу на земята, подпрели го на стената и се прибрали.

Не успял гърбавият да падне — и ето че стражникът се появил, връщал се у дома си. Влязъл в двора, като носел запалена свещ. Видял човешка сянка, изправена край кухнята му, и си рекъл: „За бога, но това е крадец в къщата ми!“ Грабнал той голям чук, премерил се, метнал го и ударил гърбавия в гърдите. Паднал той и стражникът — що да види! Онзи умрял. Затъжил се и възкликнал:

— „Няма сила и мощ освен у Аллаха!“ — изплашил се за живота си и продължил: — Тази нощ аз убих човек със собствените си ръце — огледал го, забелязал, че е гърбав, и промърморил: — Не ти ли стигаше, че си гърбав, ами си и крадец отгоре! Къде да се скрия, кой да ме скрие?

Вдигнал умрелия на рамене, измъкнал го от двора си, носил го до разсъмване, стигнал до пазара, спрял край един дюкян на ъгъла, изправил го там и избягал.

И ето ти един християнин, предприемач при султана. Пиян бил, излязъл да търси хамам. Вървял, клатушкал се, приближил се до гърбавия, пуснал си водата пред него, понечил да го заобиколи, а се оказало, че онзи пак стои на пътя му. А предната вечер някой бил откраднал чалмата на християнина и сега, като видял подпрения гърбушко, той решил, че крадецът е пред него. Стиснал християнинът юмрук, ударил гърбавия по шията и той паднал на земята. Викнал на помощ нощния пазач на пазара, после скочил да го души. Появил се пазачът и що да види — християнин, настъпил с коляно мюсюлманин, и удря ли, удря.

— Я го остави! — викнал пазачът. Станал християнинът, а пазачът огледал гърбавия, видял, че е мъртъв, и възкликнал: — Как така християнин ще убива мюсюлманин!

Пипнал той християнина, вързал го, довел го в дома на валията, а християнинът си мърморил:

— О, Исусе, о, Света Дево, как можах да го убия! И как бързо умря — само от един удар! — вече бил трезвен, умът му се върнал на мястото си.

Гърбавият и християнинът били оставени в дома на валията, а той наредил на палача да събере зрители да гледат как раздава правосъдие. Палачът приготвил бесилката за християнина, изправил го пред нея, метнал въже на шията му и тъкмо да го обеси, когато внезапно стражникът видял християнина пред бесилката, разбутал хората и викнал на палача:

— Не го наказвай, аз убих гърбавия!

— Защо го уби? — запитал валията.

И стражникът разказал какво му се било случило. Тогава валията освободил християнина предприемач и наредил на палача:

— Обеси този — той си призна!

Снел палачът примката от шията на християнина и я метнал върху шията на стражника, изправил го под бесилката. И току да го обеси — ето го знахаря евреин, който си пробивал път сред хората и викал на палача:

— Не прави това, аз съм убиецът! Аз го направих! Той дойде у дома ми да се лекува, аз слязох при него, бутнах го, а той падна и умря!

Валията наредил да обесят знахаря евреин. Палачът снел примката от шията на стражника и я метнал на шията на евреина. Но ето че се появил шивачът, пробил си път сред хората и викнал на палача:

— Не прави това, аз съм убиецът! — и разказал това, което му се било случило.

Изслушал го валията и наредил на палача:

— Пусни евреина и обеси шивача!

Палачът бутнал евреина настрани и измърморил:

— Е, де — връзвай този, пускай онзи — няма ли най-после да обесим някого?

И метнал примката върху шията на шивача.

А историята на гърбавия била следната: Той бил смешник на султана, който толкова го обичал, че не се отделял от него. Но ето че смешникът се напил, нямало го цяла нощ и на другия ден до обед. Запитал султанът хората от свитата си и те му отговорили:

— Владетелю, валията го намерил умрял, наредил да обесят убиеца, но ето че се явил и втори, и трети и всеки вика: „Не той, аз съм убиецът!“ И всеки разказва на валията защо го е убил.

Султанът викнал слугата си и му наредил:

— Тичай при валията и му кажи да ми ги доведе всичките!

Затичал се слугата и заварил палача без малко да погуби шивача.

— Не прави това! — викнал слугата.

Разбрал валията, че делото било стигнало до султана. Надигнал се той, понесли гърбавия, повели шивача, евреина, стражника и християнина и всички отишли при царя. Валията му се поклонил, целунал земята пред него и му разказал какво се е случило. Султанът запитал събралите се:

— Чувал ли е някой нещо, което може да се сравни с историята на този гърбушко?

Тогава християнинът пристъпил напред и казал:

— О, цар на времената, ако ми разрешиш, ще ти разкажа нещо, което се случи с мене!

— Разкажи каквото имаш! — наредил царят.

И християнинът заразказвал:

[1] Арабско произношение на името на Мойсей, признаван от мюсюлманите като пророк на еднобожието — бел.прев. ↑

[2] Наказанието за смъртта на мюсюлманин от неправоверен е смърт, а на мюсюлманин от мюсюлманин може да се реши и с откуп — бел.прев. ↑

Приказка за момъка с отрязаната ръка

— Да знаеш, цар на времената, че дойдох тук с много стока. Съдбата ме спря и останах в този град. Аз съм от Египет, от тамошните копти, при тях съм се възпитавал. Баща ми беше търговец. Едва бях стигнал зряла възраст, когато той умря и аз заех мястото му.

Веднъж седях в дюкяна си и ето ти един момък, от хубав по-хубав, с великолепни дрехи, дойде при мене яхнал магаре. Видя ме, поздрави, аз пристъпих да му окажа почит. Той измъкна вързопче с малко сусам и каза:

— Колко струва един ардаб от това?

— Сто дирхама! — отговорих.

— Вземи двама носачи и двама измервачи на зърно, иди при хан Джауали до Баб Наср — ще ме намериш там!

Отиде си, като ми остави образеца от сусама с вързопчето. Завъртях се около купувачите — и цената на всеки ардаб се вдигна до сто и двайсет дирхама. Поведох четирима носачи и отидох при него. Той ме чакаше. Поведе ни в склада, отворихме го, измерихме всичко — дойде петдесет ардаба.

— От всеки ардаб ти оставям по десет дирхама за посредничеството! — каза момъкът. — Продай го, вземи парите и ги пази при тебе! Всичко ще струва пет хиляди дирхама, петстотин са за тебе, за мен остават четири хиляди и петстотин. Когато продадеш всичко, ще дойда за парите!

Той се появи отново в края на годината. Бе в още по-хубави дрехи. Заклех го да остане и да ми бъде гост.

— Само при условие че каквото похарчиш — ще бъде от моите пари, които са у тебе! — отговори той.

Съгласих се. Поканих го да поседне, излязох в града, купих каквото трябва, подредих трапезата. Той се намести при софрата, протегна лявата си ръка и започна да се храни. Това ме учуди. Нахрани се, изми ръката си, подадох му кърпа да се избърше. Заприказвахме се и аз запитах:

— Господарю, облекчи мъката ми! Защо яде с лявата си ръка — да не би дясната да те боли нещо?

Той ме изслуша и зареди следните стихове:

Приятелю мили, не питай какво е в сърцето,

        ще страдаш от болка по моята скръб нечестива!

Че пленник на страсти простих се със дните си светли,

        и тежка бе тази присъда, но най-справедлива!

Извади ръката си от ръкава и се оказа, че е отрязана почти до лакътя. Учудих се и той рече:

— Не се чуди и не се обиждай, че съм ял при тебе с лява ръка[1] — виждаш, че дясната ми е отсечена!

— А защо?

И той заразказва:

— Аз съм от Багдад и баща ми бе там голям човек. Когато пораснах, чух как разни пътешественици, керванджии и търговци си приказват за Египет. Това ми легна в душата и когато баща ми умря, взех доста пари, приготвих стоки от мосулски и багдадски платове и други скъпи стоки, завързах всичко в денкове и отпътувах. Писано ми бе да стигна до вашия град…

Момъкът заплака и зареди следните стихове:

Слепецът може би ще се спаси от ров,

във който зрящият да падне е готов!

        Едничка дума ще спаси глупака,

        умника в тази дума смърт го чака!

Парите ще открадне правоверен —

да ги даде на чужденец неверен.

        Каква е нашата вина тогава,

        когато всичко бог предначертава?

Когато свърши стиховете си, той продължи:

* * *

Влязох в Кайро, оставих стоката си в хан „Масрур“, дадох на слугата да купи нещо за похапване, пренощувах в хана и когато се събудих, взех топ плат и си казах: „Да отида да поогледам някои пазари и да видя кое колко струва!“ Срещнах се с някои търговски посредници — те взеха от мене платовете и започнаха да наддават за цената им, но не стигнаха дори до главницата. Бях огорчен, но заведох няколко от тях в хана, те взеха платовете ми и ги разпределиха между търговците. Подписаха ми разписки, които дадох на сарафина, а той ми подписа друга разписка. Върнах се в хана и заживях там. Всяка сутрин закусвах с шербет, телешко и сладки. Мина месец, дойде време да ми плащат. Всеки понеделник и четвъртък сядах в дюкяните на търговците, писарят и сарафинът ми се подписваха, а около обед търговците събираха парите и ми ги донасяха. Аз ги преброявах, запечатвах, прибирах ги и се връщах в хана.

Един понеделник отидох в дюкяна на един търговец. Поговорихме си за това-онова. Но ето че в дюкяна се появи жена с гъвкава походка, полуоткрито фередже, дъхаща на благовония. Хвърли ми черен поглед, поздрави продавача, той й отговори.

— Имаш ли отрязък платно, тъкано от чисто злато? — запита тя.

Той измъкна един топ плат от моите. Продаде й го за хиляда и двеста дирхама.

— Ще го взема, а после ще ти изпратя парите! — каза тя.

— Не може, господарке! — възрази търговецът. — Ето го стопанина на този плат — дошъл е да получи поредната вноска!

— Не те ли е срам! — викна тя. — Винаги ти плащам богато за всяко парче плат, винаги печелиш повече, отколкото си ми поискал! — грабна отрязъка и го хвърли в лицето му. — Хора като тебе не си знаят сметката!

Гъвкаво се изправи, а на мене ми се стори, че душата ми литва след нея. Надигнах се, спрях я и казах:

— Господарке, нека благородните ти стъпки те върнат при мене!

— Само заради тебе ще се върна! — усмихна ми се тя, седна до мене, аз взех парчето, дадох й го и рекох:

— Вземи го! Ако искаш — плати го, ако не искаш — нека ти е дар от мене!

— Аллах да те възнагради за добрината! — възкликна тя.

— Господарке, този отрязък ще бъде твой! — казах аз. — Ще ти даря още един като него! Но нека видя лицето ти!

Тя надигна фереджето от лицето си. Щом го видях — хиляда тръпки ме побиха, сърцето ми пламна от любов към нея, умът ми се обърна. Тя закри лицето си, взе отрязъка и каза:

— Не ме срами, господарю!

Бях объркан. Останах целия следобед обезумял, овладян от любов. Разпитах търговеца за нея и той каза:

— Тази жена е дъщеря на емир, баща й умря и й остави голямо наследство!

Върнах се в хана. Поднесоха ми вечеря, а аз не хапнах нищо. Легнах си, а сън не ме ловеше, будувах до сутринта. Облякох си други дрехи, пийнах нещо, хапнах нещо и отидох в дюкяна на търговеца. И не щеш ли — ето я момата с една неволница, облечена още по-пищно от вчера. Седна, поздрави ме и заговори със звучен глас:

— Защо не изпрати някого да вземе хиляда и стоте дирхама за парчето?

— За какво? — запитах аз.

— Защото не искам да те завлека!

Плати ми тя парите, поседнахме, поговорихме и аз й направих знак, че искам да сме сами. Скокна бързо, сякаш не искаше вече да ме види. Затичах се след нея, но я изгубих. И ето че пред мене се появи някаква неволница и каза:

— Господарю, какво искаш да кажеш на господарката ми?

— Но тук никой не ме познава! — отговорих аз учудено.

— Бързо забрави господарката, с която се срещна днес в еди-кой си дюкян! — каза тя.

Тръгнах след нея и открих момата в реда на сарафите. Тя ме забеляза, придърпа ме и каза:

— Скъпи мой, ти грабна душата ми! Още щом те видях, любовта изпълни сърцето ми! Нито сънят ми бе сладък, нито яденето, нито пиенето!

— При мен е два пъти по-тежко! — отговорих аз.

— Искам да дойда при тебе, скъпи!

— Аз съм чужденец, нямам къде да те прибера освен в хана! Но ако аз дойда при тебе — тогава ще бъда наистина щастлив!

— Добре! — съгласи се тя. — Сега вечерта преди петък нищо не може да стане! Ела утре сутринта след молитва! Вземи някое магаре[2] и кажи да те откарат в Хабания[3]. Там питай за дома на Баракат Накиб. Аз живея там. Не се бави, ще те чакам!

Прибрах се в хана. Цяла нощ бях буден, дори не ми се вярваше, че вече се е съмнало. Станах, преоблякох се, облях се в благовония, пооправих се, вързах в кърпа петдесет динара, наех едно магаре и казах на стопанина му:

— Закарай ме бързо в Хабания! — той подкара и ме заведе до самата къща. Тогава му наредих: — Утре сутрин ще дойдеш да ме върнеш обратно от тук!

Дадох му четвърт динар в злато и той си тръгна. Почуках на вратата. Отвориха ми две малки невинни слугинчета като закръглени луни. Влязох в закрит двор, обкръжен от седем врати, наобиколен от прозорци, които гледаха към градина с различни плодни дървета, пълноводни ручеи и песнопойни птици. Домът бе боядисан в сребрист цвят, човек можеше да огледа лицето си в стените му. Покривът му бе в злато, околовръст — орнаменти от лазурит и красиви рисунки, галещи окото. По средата бликаше фонтан, по краищата му четири птици и четири змии, отлети от злато, пръскат вода от устата си, сякаш бисери и скъпоценни камъни. Върху пода — килими от скъпа цветна коприна. Влязох и се стъписах…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВАЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на християнина за момъка с отрязаната ръка:

* * *

Нямаше никой освен момата, която пристъпи към мен нагиздена, на главата с корона, обсипана с бисери и скъпоценни камъни, дъхаща на благовония. Тя се усмихна, притисна ме до гърдите си, долепи уста в устата ми, засмука езика ми.

— Добре си ми дошъл и здравей! За бога, от деня, в който те видях, нито сънят ми е сладък, нито храната ми е вкусна!

— И аз съм така…

Седнахме, заприказвахме се. Забих смутено глава в земята. Сложиха трапеза с най-отбрани гозби — печено, задушено, пълнена кокошка. Хранихме се до насита, подадоха ми тас и ибрик, измихме си ръцете, освежихме се с розова вода и мускус. Обичта към нея ме бе обладала — парите не струваха нищо пред нея. Започнахме да се забавляваме, да се боричкаме, да се прегръщаме, да се целуваме. Вечерта си полегнахме — в живота си не помня по-хубава нощ от онази. Когато се съмна, аз оставих под леглото й кърпичката с динарите[4], сбогувахме се и си тръгнах.

— Господарю, кога ще видя пак милото ти лице? — заплака тя.

— Ще дойда по вечеря! — обещах аз.

Вчерашният магаретар ме чакаше пред вратата. Метнах се на магарето и потеглих към хан „Масрур“. Слязох, дадох на човека половин динар и му казах:

— Ела тук при залез-слънце!

Отидох да събирам парите от платовете. Върнах се, поръчах печено агне, взех и сладки, извиках един хамалин, описах му къде да отнесе всичко, платих му и до залез-слънце продължих да си гледам работата. Взех петдесет динара, вързах ги в кърпичка и пак отидох при нея. Мраморът бе избърсан, медта — излъскана, светилниците — окачени, свещите — запалени, яденето — сипано, пиенето — налято. Още щом ме видя, тя се хвърли на шията ми и възкликна:

— Скучаех без тебе!

Цяла нощ пихме, целувахме се и се любихме. Заспахме призори. На сутринта станах, оставих както обикновено петдесетте динара, излязох от къщата, намерих магаретаря, върнах се в хана, поспах малко, поръчах вечерята — орехи и бадеми върху ориз с подправки, калкаси варени и печени, прибавих плодове, семки и ароматни цветя и й изпратих всичко. Взех петдесет динара, вързах ги в кърпа, отидох у дома й, пак ядохме, пихме и се веселихме до сутринта. Когато станах, оставих кърпата.

И така, известно време живяхме по този начин. Но дойде денят, когато се оказа, че нямам нито динар, нито дирхам. „Дяволска работа!“, рекох си и заредих следните стихове:

Изгонва бедността от младост радостта,

                младежът без пари като при залез побледнява,

изчезва на роднините от паметта,

                и жив да е, какво е щастие — забравя!

Той по пазарища провира се смутен

и плаче беден под небето ден след ден.

                Непознат си и чужд за всеки роднина,

                щом беден останал си в далечна чужбина!

Вървях, що вървях, стигнах до Баб аз-Зуейла. Там хората се бяха стълпили и портата бе задръстена от тях. По волята на съдбата се оказах до един войник. Бях решил да го помоля за милостиня, но случайно ръката ми се допря до джоба му и усетих, че е издут. Напипах кесия, бръкнах и я измъкнах. Войникът почувства, че джобът му е олекнал, бръкна в него и като не намери нищо, се обърна към мене, вдигна тоягата и ме удари по главата. Паднах на земята. Хората ни заобиколиха, хванаха коня на войника за юздата и завикаха:

— Защо удряш човека в такава блъсканица?

— Той е разбойник, крадец! — изкрещя войникът.

Някои вярваха, други — не, хората заговориха вкупом, издърпаха ме, искаха да ме отърват от войника, но по волята на съдбата по същото време през портата влезе валията с някои първенци.

— Какво е станало? — запита той.

— За бога, о, емир! — възкликна войникът. — Този човек е разбойник! В джоба ми имаше синя кесия, в нея — двайсет динара! Той ми ги открадна в блъсканицата!

Валията се обърна към началника на стражата:

— Хвани го и го претърси!

Той ме хвана, съблече ме и в дрехите ми намериха кесията с парите.

Валията я отвори и преброи двайсетте динара в нея — колкото бе казал войникът. Ядоса се и викна на свитата си:

— Я го дайте насам!

Избутаха ме пред него и той запита:

— Момко, кажи си истината — ти ли открадна тази кесия?

Забих поглед в земята. Мислех си — ще кажа, че не съм, но нали пък те я измъкнаха от дрехите ми! Ако кажа, че съм я откраднал — тежко ми! Вдигнах глава и рекох:

— Да, аз я взех!

Валията извика свидетели да потвърдят, че умът ми е на мястото си[5], нареди на палача да отсече ръката ми — и той ми отсече дясната ръка. Смили се сърцето на войника, той се замоли да не ме погубват. Тогава валията ме остави и си замина. Хората около мене се трогнаха, наляха ми нещо за пиене. А войникът ми дари кесията си и каза:

— Ти си добър момък, не бива да крадеш!

Взех кесията от него и заредих следните стихове:

Не бях крадец, бях момък доверчив!

Бях честен мъж и по душа най-чист!

        Но трябваше да плащам скъпо съдбовната си плата —

        сега със мъки увенча живота ми съдбата.

Не съм аз паднал сам, о, не! Съдбата ме събори —

и се търкаля в кал блестящата корона!

Войникът си отиде. Тръгнах си, увил ръката си в парцал, натъпках ръкава в джоба на абата си. Вървях към нейния дом и се люлеех. Момата забеляза промяната в мене и запита:

— Виждаш ми се променен, какво те боли?

— Не ми е добре, главата ме боли! — отговорих.

Тя се стресна, разтревожи се и възкликна:

— Не измъчвай сърцето ми, господарю! Седни, разкажи ми какво ти се е случило днес! Лицето ти ясно казва, че има нещо!

— Не ме карай да говоря! — казах. Мръкна се, дойде време за вечеря. Аз не пожелах — страхувах се да не ме види, че ям с лява ръка. — Сега не ми се яде! — казах.

— Вземи, това ще те отпусне! — подаде ми тя някакво питие: — Трябва непременно да пийнеш — после ще ми разкажеш какво е станало!

— Щом непременно трябва, налей ми с ръчицата си!

Тя напълни чашата, изпих я, напълни я отново и ми я подаде. Поех я с лявата си ръка, от очите ми бликнаха сълзи и заредих следните стихове:

Ако Аллах желае човека да накаже,

        човека, който има очи, уши и ум,

запушва му ушите, очите му изважда,

        отнема му ума умело и без шум.

С нов разум го дарява и хич не го е грижа,

че истините чува, пък и лъжите вижда!

Не й показах ръката си, изпих чашата, а тя продължаваше да ми налива. Виното ме надви и аз заспах. Тогава тя ме огледала и видяла, че ръката ми е без шепа. Претърсила ме и намерила кесията със златото. Обзела я огромна скръб, плакала до сутринта. Когато се събудих, видях, че е сготвила варено месо от четири млади пилета. Наля ми чаша вино, аз ядох, пих, оставих кесията и си тръгнах.

— Къде отиваш? — запита тя.

— Някъде… Да се поразсея…

— Не излизай, седни тук! — каза тя и когато седнах, продължи: — Значи обичта ти към мене е била толкова силна, че си изхарчил всичките си пари! Аз съм виновна, за да те осакатят! Нека Аллах ми е свидетел, няма да те изоставя! — тя изпрати да извикат свидетели, а когато те дойдоха, рече: — Омъжете ме за този момък! Кълна се, че той си плати откупа! — те обявиха, че сме женени. Тогава тя каза: — Бъдете свидетели, че всичко, каквото притежавам, всичко, което е в този сандък, всички мои прислужници стават собственост на този момък! — после ме хвана под ръка, отведе ме в килера, отвори един голям сандък. Погледнах в него — бе пълен със завързани кърпи. — Това са парите, които съм взела от тебе! — каза тя. — Всеки път, когато ми даваше кърпа с петдесет динара, аз я хвърлях вързана в този сандък! От днес ти си мой любим съпруг. И душата си да дам, пак ще бъде малко, пак ще ти бъда длъжница! Получи си парите!

Получих ги, прехвърлих ги в моя сандък, тя прибави и свои пари към онези, които й бях давал. Приписа на мое име всичко, каквото имаше, както се полага по закон — всичко, колкото беше, каквото беше, дори собствените си дрехи. Така заживяхме, но това не продължи повече от месец. Тя отслабна, тежката болест се усили — и така преживя само петдесет дни преди да се пресели на другия свят. Подредих я, зарових я в земята, прочетох й Корана, раздадох много пари — милостиня за душата й. Когато излязох от гробището, узнах, че ми е оставила много пари, стока и дрехи.

* * *

— Трябва да ме придружиш до моята страна! — ми каза момъкът. — Купил съм стока от Кайро и Александрия! Нали ще дойдеш?

Съгласих се. Обещах му да тръгнем в началото на следващия месец. Продадох всичко, каквото имах, купих и аз стока. Ето че дойдохме във вашата страна. Това е, о, цар на времената, една история, която е по-удивителна от случилото се с гърбавия!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВАЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят на Китай викнал:

— Трябва непременно да ви избеся!

Тогава към него пристъпил стражникът и заразказвал:

[1] Отсечената ръка означава, че героят е бил крадец и е бил осъден по законите на шариата — бел.прев. ↑

[2] Магарета под наем са служили като своеобразни таксита — бел.прев. ↑

[3] Квартал в Кайро — бел.прев. ↑

[4] Ако една вечер, прекарана с чужда жена, не се заплати от правоверен, това се смята за грях. Жената трябва да приеме парите, иначе това е неин грях. Приемливо е, когато жената прави всичко за пари, тоест за да се прехрани. В ислямските обичаи такъв вид „проституция“ се смята за частично оправдана пред бога — бел.прев. ↑

[5] Според мюсюлманското право луд не може да бъде съден за каквото и да е престъпление — бел.прев. ↑

Приказка за момъка, който ял зарбаджа

Царю, аз снощи бях с приятели. Между другите гозби имаше и зарбаджа. Посегнахме към нея, но един от нас се запъна, не искаше да яде. Ние настоявахме, накрая той възкликна:

— Не настоявайте, стига ми и онова, което ми се случи, когато я ядох!

И зареди следните стихове:

Щом приятел не приема честно оправдание,

ще го изоставя аз без милост и страдание!

— Но, за бога, кажи защо не искаш да ядеш зарбаджа?

— Ям, но само след като си измия ръцете четирийсет пъти с хума, четирийсет пъти с керемида и четирийсет пъти със сапун — отговори той.

Стопанинът на дома нареди на слугите да донесат вода и всичко, каквото бе поискал, той си изми ръцете, после седна, с отвращение протегна ръка, сякаш се боеше от зарбаджата, допря се до нея и започна да яде насила. Смаяхме се — ръката му трепереше, пречеше му отрязаният палец, той се хранеше с четири пръста.

— За бога! — възкликнахме. — Какво ти е станало с палеца? Аллах ли го е създал така, или ти се е случило нещо?

— Не е само този пръст, братя, но и пръстът на другата ръка, а и по един пръст от всеки крак, ето, вижте!

И после заразказва:

* * *

— Моят баща бе най-големият търговец в Багдад по време на халиф Харун ар-Рашид! Обичаше да си сръбва вино и да слуша да му свирят на уд. А като умря — не остави нищо! Аз отворих дюкяна му. Открих, че почти нищо не е останало и че има много дългове. Уговорих заемодателите да потърпят, започнах кога да купувам, кога да продавам и от петък на петък да им връщам по малко дълговете от онова, което печелех. Така върнах дълговете, порасна и главницата на парите ми. И ето че веднъж, както си седях в дюкяна, гледам — мома, по-хубава не бях срещал. Носеше огърлица от блестящи скъпоценни камъни, яздеше муле. Пред нея и зад нея вървеше по един роб. Тя спря мулето при входа и влезе в покрития пазар, огледа дюкяните на търговците и моят й хареса най-много. Влезе заедно със слугинята си, поздрави ме — не бях чувал по-мил глас, по-сладки думи. Откри лицето си и ме погледна с такива очи, че в душата ми забродиха хиляди мъки. В сърцето ми пламна обич, аз започнах да редя следните стихове:

Кажи на хубавицата под фереджето скрита,

че по-добре смъртта да дойде от тази болка, свита

        в душата ми. Защо ли сипе обилното си семе?

        Дали ще свърши някой ден мъчителното бреме?

Като чу посветените на нея стихове, тя отговори:

Ти осъди душата на обич, а искаш покой!

Тази обич поражда терзания, мъки безброй!

        Щом очите видяха твойте прелести, чар, красота,

        не ще ме откъснат от тях ни разстояния, ни времена!

Заклевам се в теб, че не съм утешила съня!

Сърцето ми тъжно поиска да вкуси страстта,

        тя, която прелива могъщо от мойто сърце

        и струите плискат във твоите обични ръце!

Искам с мен да си близо и в радости, и във беди,

а когато умра, ти, любими, във траур бъди!

        Призови ме от гроба — и аз ще се вдигна оттам,

        моите кости ще стенат, ще прескочат над моя саван!

Като питат: „Какво най желаеш бог да ти даде?“,

казвам: „Обич от него, а после и обич от теб!“

— Момко, имаш ли хубави отрязъци плат? — запита после тя.

— Господарке! — отговорих. — Твоят мамелюк е беден, но почакай търговците да отворят дюкяните си и ще ти донеса всичко, каквото пожелаеш!

Поговорихме за това-онова, бях се потопил в морето на любовта. А когато търговците отвориха дюкяните, й донесох всичко, което поиска — то струваше пет хиляди дирхама. Върнах се вкъщи опиянен от любов. Подадоха ми вечеря, а аз забравих да ям. Исках да заспя — сънят не идваше. И така — цяла седмица. Тогава търговците ми поискаха парите си — помолих ги да потърпят още седмица. А след още една седмица тя дойде заедно със слугинята и двама роби, яздеше мулето. Олекна ми на душата, забравих мъките си. А тя ми заговори със звучния си глас:

— Дай теглилката, с която теглиш парите![1]

Даде ми повече, отколкото струваше купената стока, после ми заговори и аз едва не умрях от радост и щастие.

— Имаш ли съпруга? — запита тя.

— Не, нямам близка жена! — отговорих и се насълзих.

Отделих няколко динара, бутнах ги на слугинята като молба да ми сватува, а тя се засмя:

— Тя е влюбена в тебе повече, отколкото ти в нея! Няма нужда от платове — купува ги, за да те види! Кажи й каквото ти се иска!

Момата забеляза, че давам пари на слугинята, и приседна до мене.

— Повярвай на своя мамелюк и му разреши да ти каже нещо! — рекох и й казах какво ми е на ума.

Думите ми й се понравиха и тя отговори:

— Тази слугиня ще ти донесе писмо от мене — прави каквото ти каже!

Отиде си. Върнах парите на търговците, те си прибраха печалбата — за мен не остана нищо. След няколко дни се появи слугинята, аз й оказах уважение, запитах я за нея.

— Господарката е храненица на госпожа Зубейда, съпругата на халиф Харун ар-Рашид! — каза слугинята. — Тя е нейна неволница. Измоли от господарката да влиза и излиза от двореца. Разказа й за тебе и я помоли да я омъжи, а тя отговори: „Няма да го направя, докато не видя този момък! Ако ти подхожда, ще те омъжа за него!“ Сега с тебе трябва да влезем при нея. Ако се вмъкнем в харема, без някой да ни усети, ще се ожениш за нея, а ако работата се разкрие — ще ти отсекат главата! Какво ще кажеш?

— Добре, тръгваме! — съгласих се.

— Щом се мръкне, иди в джамията, която госпожа Зубейда построи край Тигър, влез вътре и чакай! — нареди слугинята.

Мръкна се. Отидох при джамията. Призори дойдоха двама слуги с лодка, носеха празни сандъци. Разтовариха ги в джамията, единият си отиде, другият остана. Огледах го и разбрах, че това е слугинята. След малко се появи и неволницата — моята господарка! Пристъпихме един към друг, прегърнах я, целунах я. Тя ме сложи в един от сандъците и ме затвори в него. Излязох чак в дома на халифа. Донесоха ми дрехи и вещи, които струваха повече от петдесет хиляди дирхама. Ето че се появиха двайсет неволници с девствени станове, а между тях пристъпваше госпожа Зубейда — тя едва се движеше от многото накити по нея. Целунах земята пред нея.

— За бога, възпитанието, което дадох на тази неволница, няма да отиде даром! — радостно възкликна тя и прибави: — Да знаеш, момко, тази неволница има висок сан сред нас, тя ми е като родна дъщеря и ти се поверява от Аллаха!

Когато чух съгласието й да се оженя за неволницата, пак целунах земята пред нея. Тя ми нареди да изчакам десет дни, а през това време измолила от съпруга си, емира на правоверните, разрешение да омъжи неволницата си. Той разрешил. Обявиха ни за женени, празникът продължи десет дни. Накрая неволницата бе отведена в хамама, за да бъде подготвена за първата ни нощ. Тогава ми сложиха трапеза с много гозби. Между тях имаше зарбаджа, запечена със захар, залята с мускусна вода, с най-хубави меса от варено пиле и от друг дивеч. Не исках да ям нищо друго, само зарбаджа! Ядох до насита, избърсах ръцете си, но забравих да ги измия. Певците с дайретата ме разсъблякоха. Отпуснах се до нея в постелята, прегърнах я — и не ми се вярваше, че е вече моя. Но мирисът на зарбаджата по ръцете ми изведнъж я удари в носа и тя изписка. Спуснаха се към нас неволници от всички страни, а аз треперех и не знаех какво й стана.

— Какво ти стана, сестро? — запитаха неволниците.

— Махнете от тук този луд! — извика тя. — А аз си мислех, че е умен човек!

— Защо пък да съм луд? — запитах аз.

— Луд си! Ял си зарбаджа, а не си си измил ръцете! За бога, не те искам! Ти си глупав и невъзпитан!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на момъка, който ял зарбаджа:

* * *

Тя грабна камшик, стовари го върху гърба ми, после — по задните ми части! Толкова бой беше, че изгубих съзнание.

— Отведете го при градския мутавалия да му отреже ръката, с която е ял зарбаджа, без после да се измие! — обърна се тя към неволниците си.

— Сестро! — намесиха се и неволниците. — Не го наказвай този път!

— За бога, трябва да му отрежа поне един пръст! — възкликна тя и избяга.

Нямаше я десет дни, а когато се появи, рече:

— Ей, черньо, още не съм ти простила! Как може да ядеш зарбаджа и да не си измиеш ръцете!

Викна неволниците, те ме вързаха, тя грабна остър бръснач и ми отряза по един пръст от ръцете и краката — ето, както ги виждате, приятели! Паднах в несвяст, но тя посипа кръвта с лековит прах и тя престана да тече. Тогава си казах:

— Отсега нататък няма да ям зарбаджа, където и да съм, преди да си измия ръцете четирийсет пъти с хума, четирийсет пъти с керемида и четирийсет пъти със сапун!

Когато дадох клетва, сърцето й се смекчи. Легнахме заедно. След някой и друг ден тя ми каза:

— Хората от свитата на халифа не знаят какво се случи между нас! Тук чужд мъж освен тебе не е влизал, а ти се вмъкна само защото така благоволи госпожа Зубейда! — даде ми петдесет хиляди динара и продължи: — Вземи тези пари, излез и ни купи широк дом!

Излязох и купих широк дом, пренесох в него всички нейни вещи, всички пари, дрехи и мебели. Ето защо са ми отрязани пръстите.

И не щеш ли — случи ми се тази работа с гърбавия! Това е разказът ми!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Тогава пристъпил напред евреинът, целунал земята и заразказвал:

[1] При плащане на по-големи суми се е налагало златните и сребърните монети да бъдат претегляни, за да се избегнат загуби от естественото им износване — бел.прев. ↑

Приказка за момъка от Мосул

Живеех в Дамаск, изучавах занаята и работех. Един ден, както си гледах работата, при мен се появи един мамелюк от дома на управителя на Дамаск, повика ме и ме поведе към къщата на господаря му. Влязох в двореца и видях легло от мрамор с инкрустации от злато. Върху него лежеше болен момък, не бях виждал по-голям хубавец. Приседнах при главата му, пожелах му бързо оздравяване, той ми отговори с поглед.

— Подай ми ръката си, господарю! — казах.

Той ми подаде лявата си ръка. Това ме учуди. Опипах тялото му, написах му какви лекове да взема. Наминавах към него десетина дни, а на единайсетия той рече:

— Искаш ли да изкараш един весел ден в двореца?

— Разбира се! — отговорих.

Той нареди на слугите да преместят постелята му на горния кат, да изпекат агне и да ни донесат плодове. Започнахме да ядем, но той се хранеше с лявата ръка.

— Разкажи какво ти се е случило! — помолих го аз.

— Знахарино! — заговори той. — Чуй какво ми се случи!

* * *

Аз съм от Мосул. Имах баща. Родил съм се аз, а деветте му братя нямали синове. Чичовците ми много ми се радваха. Когато възмъжах, отидох с баща си в джамията на Мосул. Произнесоха петъчната молитва. Всички се разотидоха, а баща ми и братята му седнаха и се заприказваха за чудесиите по разни страни, за удивителните неща по разни градове[1]. Споменаха и Кайро. Един от чичовците ми каза:

— Пътешествениците разказват, че по лицето на земята няма нищо по-хубаво от Кайро и неговия Нил!

— Който не е видял Кайро, нищо не е видял! — съгласи се баща ми. — Там гробниците са от злато, чуден е неговият Нил, домовете са като дворци, въздухът не е горещ. За бога, прав е бил онзи, който е казал за него:

Не иска душата ми никъде вече да иде,

веднъж зърнала Кайро — не иска тя друго да види!

        За Кайро заменям който каквото поиска!

        По улици бели богатства обилно се плискат

        и красота, с която се слави далече и близко…

Килими, възглавници… Всичко душата пленява,

веднъж щом ги види, човекът за миг онемява!

        Той щедро дарява правоверни и неправоверни

        и с охолство, задруга и богатства безмерни.

В градини зелени душата блажена почива,

стреми се към всеки палат, който прелести скрива!

Че Кайро дарява успехи, доверие, радост игрива.

        Зефирът прохладен за него легенди навява

        и смесва ги с мирис градински, с треви и забрава!

Така си говориха за Кайро, а мен умът ми остана в този град. През онази нощ не заспах, сън не ловеше клепачите ми, нито ядене, нито пиене ми беше вкусно. След няколко дни чичовците ми започнаха да се готвят за път. Приплаках пред баща си да тръгна и аз и накрая той приготви стока и за мене и ми разреши да пътувам с тях.

— Не го вземайте с вас до Египет! — им казал той. — Оставете го в Дамаск — нека си продаде стоката там!

Ето че тръгнахме. Сбогувах се с баща си, напуснахме Мосул, пътувахме, що пътувахме, стигнахме Дамаск. Това бе град с много дървета и реки, плодове и птици, напомняше рай с всичките му прелести. Спряхме в един хан. Чичовците ми останаха тук известно време, кога продаваха, кога купуваха, продадоха и моята стока и аз за всеки похарчен дирхам спечелих пет. Зарадвах се на печалбата. После те ме оставиха и продължиха за Кайро…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на евреина за момъка от Мосул:

* * *

Наех си стая в личен хан. Плащах наем по два динара на месец. Облажавах се с пищни ястия и питиета, докато накрая похарчих парите си.

Един ден стоях пред вратата на къщата и ето че към мен пристъпи мома с богати дрехи. Поканих я да влезе, а тя не само че не се смути, но и влезе. Зарадвах се, затворих вратата зад гърба ни, открих лицето й, разкопчах я. Имаше рядка красота. Бях обхванат от силна страст. Веднага донесоха трапеза с най-богати гозби, плодове и всичко, което се подава при такова гостуване. Ядохме, пихме и се веселихме, накрая се напихме. Прекарахме чудна нощ до сутринта, дадох й десет динара. Тя се закле, че пари от мене няма да вземе, и каза:

— Скъпи мой, чакай ме след три дни! След залез-слънце ще бъда при теб. А за тези динари купи нещо, което ще ни трябва!

Даде ми десет динара, сбогува се и си отиде.

След три дни дойде отново. Бе в дрехи, обшити с шевици, обсипани със скъпи накити, по-пищни от предния път. Бях приготвил всичко, ядохме, пихме, преспахме до сутринта, тя пак ми остави десет динара и ми обеща да дойде. След три дни дойде облечена още по-богато и ми рече:

— Ще разрешиш ли следващия път да доведа още едно момиче. То е по-хубаво и по-младо от мене — ще се позабавляваме, ще се посмеем!

Съгласих се, тя ми даде двайсет динара и каза:

— Давам ти повече — нали и момичето ще бъде с нас!

Сбогува се и си отиде. Аз приготвих всичко нужно за такова гостуване. След залез-слънце тя дойде заедно с едно момиче, закрито с фередже. Влязохме, седнахме, новодошлата откри лицето си — бе като пълнолика луна, по-хубава жена не бях срещал! Ядохме, пихме, започнах да се целувам с новодошлата, да й пълня чашата и да пия с нея. Първото момиче се затвори в себе си и каза:

— За бога, тя наистина ли е по-хубава от мене?

— Да, бога ми, така е! — отговорих аз.

— Искам да спиш с нея!

— Дадено!

Тя подреди постелята и аз преспах с новодошлата до сутринта. Когато се събудих, забелязах, че ръката ми е изцапана с кръв. Отворих широко очи. Слънцето бе вече изгряло. Обърнах се към момичето — главата й бе отделена от тялото! Значи онази бе направила това от ревност! Позамислих се, скочих, изкопах дупка в средата на стаята, положих момичето в нея, затрупах я със земя и наместих плочата отгоре, както си беше. Повдигнах възглавницата и открих под нея огърлицата, която беше на шията на момичето. Стоях така два дни в стаята си, на третия отидох в хамама и се преоблякох. Но пари вече нямах.

Веднъж отидох на пазара и дяволът ме подтикна да изпробвам късмета си. Дадох скъпоценната огърлица на търговски посредник. Той ме покани да поседна и да почакам, а сам тръгна да огледа пазара и да види за колко може да продаде огърлицата. Без да знам, той я предложил на наддаване, оценили я на две хиляди динара. Посредникът се върна при мене и каза:

— Тази огърлица е от мед, направена е в чужбина, може да се продаде за хиляда дирхама!

— Така е! — отговорих аз. — Изковали са я навремето, за да си направят някаква шега, бе наследство на жена ми и решихме да я продадем! Иди и вземи хилядата дирхама!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на евреина за момъка от Мосул:

* * *

Посредникът сигурно разбра, че работата ми не е чиста. Отишъл при старейшината на пазара и му показал огърлицата. Оня я взел, отишъл с нея при валията и казал:

— Тази огърлица е открадната! Намерихме разбойника, преоблечен като търговец!

Не знаех, че несправедливостта ме е притиснала. Хванаха ме, отведоха ме пред валията. Той ме запита за огърлицата, аз повторих каквото бях казал на посредника. Валията се разсмя:

— Не казваш истината!

Стражите му ме разсъблякоха и заудряха с камшици по цялото ми тяло.

— Откраднах я! — изкрещях аз и си казах: „По-добре да кажа, че съм я откраднал, а не да говоря, че стопанката й е убита при мене — ще ме погубят заради нея!“

Щом си признах, отсякоха ръката ми, натопиха я в олио, за да спрат кръвотечението. Прибрах ръката си и се върнах в стаята си. Стопанинът на къщата ми каза:

— Щом така е станало, стой си там, докато си намериш друго място! Ти си наказан за кражба!

Така стоях замаян два дни. На третия при мен отново се появи стопанинът на къщата с няколко стражи и старейшината на пазара, който ме бе обвинил, че съм откраднал огърлицата. Вързаха ме, допряха остър нож на гърлото ми и викнаха:

— Огърлицата, която беше у тебе, била на владетеля на Дамаск! Тя е изчезнала от двореца му преди три дни заедно с дъщеря му!

Отидохме при владетеля. Той ме изправи пред себе си, огледа ме и каза:

— Този ли е откраднал огърлицата и е тръгнал да я продава? Несправедливо сте му отсекли ръката! — нареди да извикат старейшината на пазара и му викна: — Веднага плащай откуп за ръката му, иначе ще те обеся и ще взема всичко, каквото имаш!

Викна на свитата си, те го вързаха и го изведоха. Останахме сами с владетеля, той разреши да снемат въжето от шията ми и да развържат ръцете ми и рече:

— Кажи ми истината, синко, как попадна при тебе тази огърлица?

Разказах му всичко, което стана между мене и двете момичета. Той ме изслуша, поклати глава, избърса с кърпа очите си и ми заговори:

— Тази жена е моя дъщеря. Все смятах, че не е с всичкия си. Когато порасна, я ожених за братовчед й в Кайро, после тя се върна, но египтяните я бяха научили на разпътство! Ето, идвала е при тебе четири пъти, довела е и малката си сестра! А бяха родни сестри и толкова се обичаха! Помоли ме да поизлязат заедно, а после се върна сама. Видях я, плачеше. Запитах я за сестра й, тя ми отговори, че не знаела нищо за нея. После тайно разказала на майка си как точно я била заклала, майка й пък го разказа на мене. Ти каза истината, синко! Знаех я, преди да ми я разкажеш. Сега ще те моля да не ми отказваш това, което ще те помоля. Искам да те оженя за най-малката си дъщеря — тя е мома, не им е родна сестра, от друга майка е! Няма да ти искам откуп, дори ще ти дам плата от себе си! Ще останеш да живееш при мене като мой син!

— Както искаш, господарю! — отговорих. — Откъде да знам, че може до това да се стигне!

Владетелят начаса изпрати писмо в Мосул и ми донесоха парите, които имах в наследство от баща си, и сега живея добре.

* * *

Останах при момъка цели три дни и той ме възнагради богато. Когато отпътувах, дойдох във вашия град. Тук животът ми бе добър, но пък се случи тази работа с гърбавия…

* * *

— Това не е по-удивително от историята с гърбавия! — възкликнал царят на Китай. — Всичките трябва да ви избеся и най-напред този шивач, който е първопричина за всичко! — и се обърнал към шивача: — Ей, шивач, ако ми разкажеш нещо, което да ме учуди повече от случилото се с гърбавия, ще ви даря живота!

При тези думи шивачът пристъпил напред и заговорил:

[1] Градската джамия в ислямския свят и днес служи не само за традиционните молитви, но и като място за отмора, делови срещи и разговори — бел.прев. ↑

Приказка за багдадския бръснар

Един ден преди срещата ми с гърбавия бях на едно угощение с няколко майстори занаятчии — шивачи, тъкачи, дърводелци и други такива. По обед донесоха яденето, хапнахме. Стопанинът на къщата доведе един момък — бе много красив, но куц. Влезе той, поздрави ни, ние се надигнахме да го поздравим, а когато понечи да седне, видя между нас един бръснар. Тогава отказа да седне и понечи да ни напусне. Заобиколихме го, започнахме да го увещаваме, запитахме:

— Кажи защо се гневиш на този бръснар?

— Приятели! — отговори той. — С този бръснар в моя град ми се случи една работа, заради която окуцях! Заклех се да не сядам на една маса с него, да не живея в град, където живее той!

И момъкът заразказва:

* * *

Баща ми е един от най-големите търговци на Багдад! Когато възмъжах, той замина в лоното на всевишния Аллах и ми остави пари, слуги и приближени.

Един ден, както си вървях по улиците на Багдад, ме нападнаха разбойници. Избягах от тях и се скрих в задънена улица. В дъното имаше каменна скамейка, седнах на нея. Постоях няколко мига и ето че прозорецът отсреща се отвори и се показа мома като пълнолика луна. Под прозореца имаше засадени цветя и тя ги поливаше отгоре. Огледа се наляво-надясно, затвори прозореца и изчезна. Сърцето ми пламна. Седях върху скамейката чак до залез-слънце, забравил всичко на света поради буйна страст. Ето че се зададе градският кадия. Яздеше кон, пред него вървяха роби, зад него — слуги. Скочи от коня и влезе в къщата, откъдето се бе показала момата. Разбрах, че е баща й. Върнах се тъжен у дома, легнах си замислен. Усещах, че се разболявам. При мен наминаваха различни хора. Веднъж дойде една старица и разбра, че ми има нещо. Седна при главата ми, погали ме и рече:

— Синко, кажи ми какво ти е?

И аз разказах какво ми се бе случило.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила приказката за багдадския бръснар:

* * *

Разправят, царю честити, че старицата рекла:

— Това е дъщерята на багдадския кадия, синко! Неговата къща е с много стаи, но мястото, където си я видял, е на нейния кат! На долния живее баща й! Тя е там сам-самичка! Аз често наминавам към тях. Ти само потърпи…

Старицата си отиде, а когато се появи пак, бе разтревожена.

— Синко! — каза тя. — Не ме разпитвай! Като й казах всичко, тя ми кресна: „Ако не млъкнеш, проклета бабке, ще направя с тебе онова, което си заслужила!“

Сякаш нова болест се струпа върху старата. Но след няколко дни старицата се появи отново и рече:

— Синко, ще ти искам награда за добра вест! — и заразказва: — Вчера ходих при онази мома. Като ме видя разплакана и покрусена, тя каза: „Виждаш ми се притеснена, лельо!“ Аз се разплаках и заговорих: „Дъще моя, господарко! Прати ме един момък, който те е обикнал! Заради тебе той много скоро ще умре!“ „И кой е този момък, за който говориш?“, запита тя. „Видял те е неотдавна през прозореца. Видял лицето ти, хубостта ти го пленила. Той се разболя и легна на легло. Сега ще умре, няма как!“ Тя побледня и запита: „И всичко това е заради мене, така ли?“ „За бога, така е!“ „Иди при него!“, каза тя. „Предай му поздрав от мене и му кажи, че го обичам два пъти повече, отколкото той мене!“

Всичките ми болки изчезнаха. Зачаках да дойде петък[1]. Пак се появи старицата, разпита ме как съм, и каза:

— Имаш доста свободно време! Да беше отишъл до хамама, пък и косата си да бе обръснал[2], няма да ти личи, че си бил болен!

— Умно говориш! Но първо ще си обръсна главата!

Проводих да ми доведат някой бръснар. Доведоха ми този шейх, той влезе и ме поздрави.

— Аллах да прогони скърбите ти, тревогите ти, нещастията ти и тъгата ти! — възкликна той. — Радвай се, господарю, че си вече здрав. Ти какво искаш — да ти скъся косата или да ти пусна кръв[3]? Веднъж така се случило и на Абас и той казал: „Който се подстригва в петъчен ден, Аллах ще отклони от него седемдесет болести!“ И още той е казал: „Който остава сам в петък, той сигурно ще ослепее и от много болести ще се разболее!“

— Не говори глупости! — викнах. — Ами веднага се хващай да ми избръснеш главата!

Той се пресегна, измъкна кърпа, разгъна я, а в нея се оказа астролаб[4], и то със седем тръби! Взе го, застана посред стаята, вдигна поглед към слънчевите лъчи, дълго ги гледа и рече:

— Искам да знаеш какво става на този ден — петък, десети сафар, година седемстотин шейсет и трета[5] от хиджра на пророка — най-добри благопожелания за него, който е предприел такъв подвиг! То напълно съответства на изчисленията, направени в науката за смятането, отговарящи на положението на Марих, който е на височина седем градуса и шест минути! Всичко съвпада, всичко доказва, че днешният ден е много подходящ да се бръсне глава! Но то ми подсказва също, че ти искаш да се срещнеш с някого, който ще бъде щастлив от тази среща, но после ще плъзнат много приказки и ще ти се случи нещо, което няма да ти кажа!

— Стига си ме дразнил! Искам само да ми обръснеш главата!

— Кълна се! — възкликна той. — Ако познаваше същността на нещата, щеше сам да поискаш да ти приказвам повече! Аз ти пояснявам, че днес ти правиш точно онова, което ти е предопределено в съответствие с планетарните изчисления! Аз съм ти съветник, аз съм ти като роден брат! Желая да ти служа! Не искам да ми плащаш за това!

Едва го изслушах и възкликнах:

— Днес ти ще ме убиеш съвсем!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИЙСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила приказката за багдадския бръснар:

* * *

Разправят, царю честити, че момъкът продължил разказа си:

— Господарю! — рече бръснарят. — Мен хората са ме нарекли Самит, защото за разлика от братята ми приказвам малко. Най-големият ми брат се казва Бакбук, вторият — Хадар, третият — Бакбак, четвъртият — Куз Асуани, петият — Кашар, шестият — Шакалик, а седмият — Самит, съм аз!

Бръснарят продължаваше да дърдори и аз започнах да се отчайвам и да се разкайвам горчиво, че го бях извикал.

— Дай му четвърт динар и да се маха от тук! — казах аз на слугата.

— Господарю, мисля, че не разбираш каква отговорност нося! — възкликна бръснарят. — Моята ръка докосва главата на царе, емири, везири, управители и благородници! За такива като мене стихотворецът е казал:

Знай, занаятът е като женитба!

        Най-личен между всички е бръснарят!

С дълбока мъдрост всякъде надниква

        и под ръката му трепери царят!

— Май бързаш нанякъде! Застави душата си да бъде търпелива! Бързането е от дявола, то ще направи така, че да съжаляваш и да грешиш! Защо толкова бързаш? Може и за добро да е, но се боя, че може и да не е… — той взе бръснача, започна да го точи, после обръсна малко от главата ми и каза: — Тревожа се защо ли си се разбързал толкова! Трябва да знаеш, че баща ти не започваше никаква работа, без да се посъветва с мене!

Разбрах, че няма как вече да се отърва от него, и си казах: „Вече е време за молитва, а аз исках да съм там, преди да излязат от молитва!“ После заговорих на глас:

— Стига с това дърдорене! Искам да отида при приятели, поканили са ме!

Като чу, че говоря за покана, той възкликна:

— Денят ти да бъде благословен от мен! Вчера поканих всичките си приятели, пък забравих да им приготвя нещо за хапване! Леле, че ще се изложа пред тях!

— Всичко вкъщи, което се яде и пие, твое ще е — само по-бързо ми обръсни главата!

— Я ми кажи да знам какво имаш за моите гости!

— Пет тенджери с гозби, десет варени кокошки и печено агне!

— Я ми ги донеси да ги видя!

Донесоха му всичко, той го огледа и каза:

— Сега остава пиенето!

— Имаш го от мене!

— Ами донеси го! — донесоха и пиенето и той възкликна: — Останаха благовонията!

Донесоха му пакет с тамян, алоево дърво й мускус — всичко за около петдесет динара! А времето течеше.

— Вземай тези неща! — викнах. — Обръсни ми цялата глава, заклевам те в името на пророка!

— За бога, няма да започна, преди да видя всичко в пакета! — възкликна той.

Наредих на един слуга да отвори бохчата. Бръснарят остави астролаба, седна на земята и започна да прехвърля различните благовония през ръцете си. Едва не умрях. Най-после стана, обръсна пак част от главата ми и каза:

— За бога, синко, не знам как да ти благодаря! Аз поканих днес гости, а всичко друго идва с твоето благоволение, от щедрата ти душа! Аз имам много приятели: Зейтун теляка, Салиа рибаря, Уасил бобаря, Акариш млекаря, Хамид метача, Суейд носача, Касим пазача, Аркаша бакалина и Карим конярина. И най-доброто у тях е, че са също като мене, не бърборят, не дърдорят! Телякът знае да удря на барабан, пее така, че омагьосва, става да играе и вика: „Надеждата си отива, надеждата ме убива!“ Рибарят е по-умен от другите, той също танцува и пее: „Оплаквачке, жено, не плачи!“ — и всички изпокапваме от смях. А метачът, о, неговите песни карат дори птиците да се заслушат в гласа му, той танцува и пее: „В сандък доволна спи жена ми, дано й е по мярка само!“ И всеки един върши нещо, което развлича и разсмива! — той помълча малко и продължи: — Но да се види, е по-добре, отколкото само да се чуе! Защо не предпочетеш да дойдеш при нас — това ще бъде по-приятно и за тебе, и за нас!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на момъка за багдадския бръснар:

* * *

Казах на бръснаря:

— Някой ден трябва да доведеш и приятелите си при мене!

— Ако наистина искаш това — отложи ходенето при приятелите си! — каза той.

— „Няма сила и воля освен у всесилния Аллах!“ — възкликнах аз. — Ти иди при приятелите си, весели се с тях — пък ме остави да отида сам при моите приятели и да бъда с тях! Чакат ме, разбери!

— Няма да те оставя да отидеш сам! — отсече бръснарят.

Времето за молитва бе минало, сега сигурно вече произнасяха проповед. Най-после той свърши с бръсненето.

— Иди при приятелите си! — казах. — Занеси им и това ядене и пиене! Аз ще те почакам, докато се върнеш, и ще тръгнем заедно!

Исках да го измамя, че да се махне от главата ми.

Той излезе, натовари един хамалин да отнесе всичко у дома му и двамата изчезнаха в уличката. Скочих бързо. От минаретата вече обявяваха, че петъчната молитва е свършила. Облякох се, излязох, дотичах в уличката, където живееше момата, спрях пред къщата й. Вратата бе отворена, влязох. Не щеш ли — ето го стопанина на къщата, връща се от молитва! Влезе и той и затвори вратата след себе си. Надзърнах през прозореца — пред вратата бе седнал бръснарят, да го прокълне Аллах. Рекох си: „Откъде пък се взе този дявол!“ Тогава Аллах пожела да се случи нещо, което така или иначе ме опозори.

Една неволница в къщата бе прегрешила нещо пред стопанина си и той я удари. Скочи робът да я отървава — той удари и него. Бръснарят помислил, че бият мене, и се развика на свой ред за помощ. Насъбраха се хора.

— Убиха господаря ми в дома на кадията! — викаше той.

Върви пред всички с разкъсани дрехи, хора се трупат, всички викат, той охка и крещи начело, другите повтарят:

— Ах, убиха го!

Наобиколиха цялата къща, в която се криех. Кадията чу виковете, разбра, че работата става дебела, отвори вратата и видя пред себе си огромната тълпа.

— Ей, хора, какво е станало? — запита той.

— Ти уби нашия господар! — отговориха слугите.

— Ей, хора, че какво е направил вашият господар, та да го убивам?…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на момъка:

* * *

— Ти го удари преди малко с камшика! — викна бръснарят на кадията. — Аз го чух как извика!

— Какво е сторил, че да го убивам? — повтори кадията. — Кой го е вкарал в къщата ми?

— Не се прави на ударен, шейх! — възкликна бръснарят. — Той влезе в дома ти, защото обича дъщеря ти и тя го обича, това е истината! Ти усети, че той е влязъл, нареди на слугите и те го набиха! За бога, само халифът може да отсъди кой от двама ни е прав! Трябва да прибера господаря си! По-бързо го пущай!

Кадията прехапа език и се засрами.

— Щом си толкова сигурен — влез и си го вземи! — каза той.

Влезе бръснарят в къщата. Щом го видях, понечих да избягам, но изход нямаше. В долния кат, където се бях скрил, имаше сандък. Намъкнах се в него, затворих капака и задържах дишането си. Бръснарят влезе в стаята и тръгна не на друго място, а точно където се криех. Огледа се наляво-надясно и като не видя нищо друго освен сандъка, го вдигна на главата си и го понесе. Разбрах, че няма да ме остави, отворих бързо сандъка и скочих на земята — кракът ми се счупи. Видях около вратата скупчените хора. Престорих се, че съм изпуснал няколко златни монети — те се хвърлиха един през друг да ги събират, а аз се запилях из багдадските улици. А този бръснар все зад мене се мъкне, където и да вляза, и говори ли, говори:

— Онези искаха да навлекат беда на моя господар! Ето затова, господарю, аз съм против прекаленото бързане. Ти си докара всичко това на главата! Ако Аллах не ме бе пратил при тебе, щеше да ти се случи нещастие и нямаше да се измъкнеш! Искаше да ходиш сам, но аз няма да те оставя все глупав да бъдеш и умът ти да не ти достига! Все бързаш, бързаш!

Искаше ми се да умра — само и само да се отърва от него. Силно разгневен, се вмъкнах в някакъв дюкян и помолих стопанина му да не пуща бръснаря. Седнах в килера и си казах: „Нямам сили да избягам от този бръснар, а не мога и лицето му да гледам!“ Начаса изпратих да доведат свидетели, написах завещание до близките си, наредих да се разпродаде всичко и напуснах града — само и само да се отърва от този бръснар! Дойдох във вашата страна и от известно време живея тук. Когато ти ме покани, дойдох, но като видях този негодник и сводник да седи тук на челно място, как ще ми е приятно сред вас, щом тук е този, заради когото си счупих крака!

* * *

Ние изслушахме разказа му и се обърнахме към бръснаря:

— Вярно ли е това, което разказа този момък за тебе?

— За бога, но аз направих това толкова изкусно! — отговори той. — Ако не бях аз, той щеше да загине! Само аз, никой друг, съм причината той да бъде спасен! Ако дърдорех много, нямаше да му направя такава добрина! Ето, ще ви разкажа една случка, която стана с мене — вие ще се убедите сами, че приказвам малко и не съм празнословец като братята си!

[1] Петък е почивен ден в ислямския свят — бел.прев. ↑

[2] По принцип правоверният мюсюлманин е с обръсната глава през празнични дни — това е признак на благочестие и благоприличие — бел.прев. ↑

[3] В Средновековието бръснарите са били и лечители, а едно от най-популярните лечения е било пускането на кръв с рязане или с пиявици — бел.прев. ↑

[4] Средновековен арабски прибор, използван от мореплавателите за определяне пътя на корабите в открито море по местоположението на небесните тела, а така също за астрологически предсказания — бел.прев. ↑

[5] 763 г. по хиджра е приблизително 1360 г. — времето, когато се е раждала „Хиляда и една нощ“ — бел.прев. ↑

Приказка за малословието на багдадския бръснар

Живях в Багдад по време на халифството на емира на правоверните Мунтасир би-л-Лях. Той обичаше бедните и нещастните, често се застояваше с праведниците и благочестивите улеми. Случило се веднъж той да се разгневи на десет души и наредил на мутавалията да му ги докара с лодка. По това време аз видях тези хора и помислих, че са се събрали да прекарат деня в ядене и пиене. Слязох при тях, поомесихме се, те понечиха да се преместят на друго място, но ето че се появиха слугите на мутавалията, оковаха ги във вериги, сложиха им по една халка и на шията. Между другите оковаха и мене. Това ми се случи, братя, само защото съм мъжествен и малословен, защото не исках да говоря! Натовариха ни всички оковани и ни изправиха пред емира на правоверните Мунтасир би-л-Лях. Той нареди да отсекат главите на десетимата — и палачът ги отсече! А аз, единайсетият, останах…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИЙСЕТИ СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на бръснаря за неговото малословие:

* * *

Халифът се загледа в мене и викна на палача:

— Какво ти стана? Защо не отсечеш главите на всичките десет?

— Отсякох главите на всичките десет! — отговори той.

— Струва ми се, че си отсякъл главите само на девет! — възкликна халифът. — А този пред мене е десетият!

Преброиха отсечените глави — бяха десет. Погледа ме пак халифът и възкликна:

— Ти защо мълчиш досега? Как се оказа сред тези кръвопийци?

— Знаеш ли, емир на правоверните! — казах аз. — Аз се казвам шейх Самит! Имам много разум! Умът ми е невъзмутим, разбиранията ми са дълбоки, малословието ми е безкрайно! По занаят съм бръснар! Когато вчера рано предобед видях тези десетима да тръгват към лодката — мислех, че тръгват на угощение! А не мина и час, когато се оказа, че са престъпници, дойдоха слугите да ги приберат, надянаха халките на шиите им, надянаха халка и на моята шия! Много спокоен човек съм и поради това замълчах и не проговорих! Мълчанието ми идва от моето мъжество! Не ги познавах лично, но великото ми мъжество ме принуди да стоя до тях, докато им сечаха главите! Цялата ми съдба е била такава — все добрини да правя!

Халифът разбра, че съм човек мъжествен, който не говори излишни неща — макар този момък да твърди обратното.

— А братята ти? — запита той. — И те ли са като тебе — разумни, знаещи и малословни?

— Не! — отговорих аз. — Ако бяха като мене, щяха и сега да си живеят здрави! Те са многословни, нескромни и страхливи — точно затова всеки един от тях е с някакъв недъг! Един е куц, друг — едноок, трети — скован, четвърти — сляп, пети — с отрязани уши и нос, шести — с отрязани устни, седми — кривоглед! Ето защо аз съм най-смел! Трябва да ви разкажа какво се е случило на всеки, за да получи недъга си!

Приказка за първия брат на бръснаря

Първият ми брат, куцият, о, емир на правоверните, бе шивач в Багдад. Шиеше си в един дюкян, нает от богаташ. Собственикът живееше над дюкяна, редом имаше мелница.

Един ден той си седял в дюкяна. Вдигнал глава и видял жена като пълнолика луна — била се надвесила от балкона и гледала надолу. Щом я зърнал, той пламнал от обич към нея. Цял ден я гледал, изоставил дори шиенето си. И така продължило няколко дни — нищо не ушил дори за един дирхам!

Веднъж стопанинът на къщата дошъл при брат ми с парче плат.

— Разкрой това парче и ми уший ризи! — казал той.

— Разбира се! — отговорил брат ми.

Започнал той да крои и до вечерта не хапнал, но скроил двайсет ризи.

— Колко струва това? — запитал стопанинът.

Брат ми не отговорил — онази жена на прозореца му направила знак с очи да не взема пари.

А тя вече била говорила с мъжа си как се държал брат ми към нея. Двамата се договорили да го заставят да им шие, без да му плащат, и в същото време да му се присмиват. Когато брат ми си свършил работата, те решили да му скроят хитрост. Казали, че ще го оженят за една от техните неволници, но вечерта, когато той трябвало да влезе при нея, му рекли:

— Пренощувай тази нощ в мелницата — утре по-добре ще свършиш тази работа!

През нощта мелничарят влязъл при него, събудил го и викнал:

— Я виж този вол, стои си без работа — пък толкова пшеница има, мливарите чакат! Я да го вържа да върти колелото, докато се смели житото!

Впрегнал го той в мелничното колело, зашибал го и брат ми го въртял до съмване. Наминал стопанинът на къщата, видял, че брат ми е впрегнат за колелото и че го бият с камшик, но го оставил там. Около обед дошла и неволницата, за която го били оженили, отвързала го от колелото и възкликнала:

— И на мене, и на господарката толкова ни е мъчно за тебе!

А той вече език не можел да обърне от силния бой. Върнал се и ето че дошъл същият шейх, който предния ден го бил оженил.

— Аллах да поживи женитбата ти! — възкликнал той. — Ти прекара нощта в блаженство, от мръкнало до съмнало са те прегръщали!

— Не говори лъжи пред Аллаха! — отговорил брат ми. — Тази нощ само работих като вол, млях до сутринта!

Разказал му какво било станало, и шейхът рекъл:

— Звездата ти не съвпада с нейната! Но ако искаш, ще променя договора за женитбата по най-добър начин, така че звездите ви да съвпадат!… И гледай друг път да не попадаш в такава клопка!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИЙСЕТИ ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на бръснаря за първия му брат:

* * *

Върнал се брат ми в дюкяна — дано някой да му донесе нещо за шиене, че да поспечели нещо. Но ето че при него пак се появила неволницата — тя се била договорила с господарката си за нова хитрост.

— Господарката ми ти праща поздрави. Тя казва, че тази нощ съпругът й е поканен да пренощува при приятели! Тръгне ли той — ти ще дойдеш при нас и ще прекараш с нея най-сладката нощ в живота си!

Брат ми не знаел нищо за женските клопки. Когато се мръкнало, неволницата дошла и го отвела при господарката си.

— За бога, така копнея за тебе! — възкликнала тя.

— По-бързо ме целувай тогава! — отговорил той.

И още не изрекъл тези думи, когато довтасал съпругът, който бил в съседната стая. Пипнал той брат ми и викнал:

— Сега ще те заведа пред началника на стражата!

Молил го брат ми да не прави това, но той не го слушал, помъкнал го в двора на валията. Набили го с камшик, качили го върху една камила и го заразвеждали из градските улици.

— Така наказват всеки, който се вмъква в чуждите хареми! — викали хората.

Не щеш ли, той паднал от камилата, счупил си крака и окуцял. Изгонил го валията от града и той тръгнал, без да знае къде да се дене. А пък аз, като се ядосах, че като го настигнах, че като го върнах, че като започнах да го поя и храня — та до ден-днешен!…

* * *

— Браво на тебе, наистина си бил мълчалив и малословен, добре го разказа! — възкликна халифът.

Нареди да ме наградят, но аз възразих:

— Не мога да приема твоето благодеяние, преди да изслушаш разказа ми за останалите ми братя — не искам да ме смяташ за многословен!

Приказка за Бакбак — втория брат на бръснаря

Знай, емир на правоверните, че вторият ми брат се казваше Бакбак. Случило се така, че веднъж той излязъл по работа, срещнала го някаква старица и му рекла:

— Ей, човече, спри за малко! Ще ти предложа нещо, пък ако ти хареса — ще ме възнаградиш! Ще те заведа на едно място да видиш нещо, ама няма много да приказваш за него!

— Казвай какво е! — запитал брат ми.

— Какво ще кажеш за една хубава къща — в двора й тече вода, зреят плодове и се лее вино, за едно хубаво личице, което ще разглеждаш, една истинска буза, която ще целуваш, и една стройна снага, която ще прегръщаш от мръкване до съмване! Само добро ще видиш!

Тръгнала старицата, тръгнал и брат ми след нея, като си представял наяве онова, което тя му била описала. Вървели, що вървели, влезли в богаташка махала и стигнали до красив дом. Насреща му четири моми, по-красиви очите му не били виждали! Запели те с гласове, които и глухия камък може да разбудят! Едната надигнала чаша, а брат ми възкликнал:

— Ха, наздраве и за здраве!

Навел се да й помогне, но тя не му позволила. Наляла му чаша — ха, да я изпие и онази го плеснала по шията. Ядосал се брат ми, закрещял и си тръгнал. А старицата му правела знаци да се върне. Върнал се той, седнал и не проговорил. А онази пак го плеснала по шията. Пак станал да избяга, но старицата пак го настигнала и рекла:

— Потърпи още малко де, ще имаш каквото искаш!

— Колко още малко трябва да търпя? — запитал той.

— Щом се напие, ще имаш каквото искаш!

Върнал се пак брат ми, седнал. Станали четирите моми, старицата им наредила да се съблекат и да напръскат лицето на госта с розова вода. Те тутакси го сторили и една от момите, с невиждана красота, заговорила:

— Аллах ми е внушил голяма обич към песните! Който ме слуша, ще получи каквото иска!

Тя казала на неволниците да пеят, те пели, всички се веселили. Накрая тя казала на една от тях:

— Вземи този господар, свърши там каквото трябва, и веднага да се върне при мене!

Онази повела брат ми. Тръгнал той след нея, а старицата подтичвала отзад:

— Потърпи, малко остана!

Понечил той да прегърне момата, но старицата го спряла:

— Потърпи още малко, ей сега всичко ще стане! Само едно ти трябва — да обръснеш брадата си!

— Как така — нали ще ми се смеят хората! — възкликнал той.

— Тя иска да го направиш, да се избръснеш, да бъдеш голобрад и да не остане по лицето ти нещо, което да я боде! В сърцето й гори обич към тебе — потърпи, ти вече постигна каквото искаше!

Решил брат ми още да потърпи, подчинил се, разрешил да го обръснат изцяло — мустаците, брадата, веждите даже, лицето му се зачервило — те ахнали от вида му, а главната се разсмяла и възкликнала:

— Господарю, ти ме плени! Хайде да си поиграем!

Той се съгласил, а те замятали по него възглавници — не останала в къщата възглавница да не го удари. Замервали го с кисели портокали и със сладки лимони, ритници и плесници се сипели по гърба му. Накрая старицата рекла:

— Е, хайде сега, ти постигна своето — повече бой няма да има! Само едно остана. Тя има обичай, като се напие, да раздере по себе си всичките си дрехи, да си смъкне гащите и да остане гола! Ти също трябва да се съблечеш! Тя ще тича пред тебе, ти ще тичаш след нея, тя ще се преструва, че бяга от тебе, ти ще я гониш, докато я стигнеш! Хайде, събличай се!

Загубил разум, той се съблякъл…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на бръснаря за втория му брат:

* * *

Разправят, царю честити, че неволницата се затичала, той — след нея. Влизала тя и излизала от стая в стая, от ъгъл в ъгъл, тичал и брат ми, задъхан и надървен — като луд. Тя тичала, той — след нея, тя го привиквала с нежен глас, той — след нея! И изведнъж — що да види! Намирал се посред улицата, а това било улицата на месарите кожодери, на която показвали колко хубави са им кожите. Че като го видели хората — гол-голеничък, надървен, с обръсната брада, мустаци и вежди, със зачервено лице, че като викнали по него, като започнали да му се смеят, да се превиват от смях, че като го зашибали със суровите кожи — и както си бил гол, го натоварили на едно магаре и го отвели при валията.

— Какво е това? — викнал той.

— Този изскочи от къщата на везира ей така, както го виждаш!

Ударил му валията сто камшика и го изгонил от града. А пък аз го подгоних, настигнах го, върнах го тайно в града, дадох му от каквото имаше нужда. Ако беше малко повече търпелив, сигурно това нямаше да му се случи!

Приказка за Кифху — третия брат на бръснаря

А третият ми брат, слепецът, се нарича Кифху[1]. Съдбата и предопределението го довели веднъж при един голям дом. Почукал той с юмрук по вратата да му отворят, за да си изпроси нещо.

— Кой е там? — запитал стопанинът.

Никой не му отговорил и брат му го чул да си мърмори:

— Кой си ти, бе?

Не отговорил брат ми, който чул как човекът спира пред вратата и я отваря.

— Какво искаш? — запитал стопанинът.

— Дай нещо за всевишния Аллах!

— Ти сляп ли си?

— Сляп съм!

— Я ми подай ръката си! — подал му брат ми ръката си, онзи го вкарал в къщата, започнали да се изкачват стъпало след стъпало, докато стигнали до най-високото място. Като спрели, онзи запитал: — Какво искаш, слепецо?

— Искам нещо за всевишния Аллах!

— Аллах да ти даде! — казал стопанинът.

— Как така! Не можа ли да ми го кажеш, когато бяхме долу?

— Когато чукаше по вратата, ти не молеше нищо за Аллаха, но ме чу, когато ти заговорих, нали?

— Поне ме снеми по стълбата!

— Прав ти път!

Тръгнал брат ми надолу, слизал, що слизал, до вратата били останали двайсетина стъпала. Изведнъж кракът му се подхлъзнал, той паднал, търколил се. Оказало се, че е вече на улицата. Не знаел накъде да тръгне, но го настигнали негови другари слепци и запитали:

— Какво ти се е случило?

Разказал той какво му се било случило, и добавил:

— Братя, хайде да вземем по малко от спестените пари, че искам да си купя нещо!

А стопанинът на къщата вървял зад него — искал да разбере къде криел парите си. Брат ми не знаел, не усетил кога оня влязъл след тях в мястото, където се събирали.

— Затворете вратата и претършувайте навсякъде, да не ни е проследил някой чужд! — рекъл брат ми.

Стопанинът на онази къща се увесил на въжето, което висяло от тавана. Те претърсили стаята и не намерили никого. Изровили парите си, преброили ги — били повече от десет хиляди дирхама. Всеки взел колкото му трябвало, и нещо отгоре, а останалите пак заровили в ъгъла. Тогава брат ми подочул странен шум над себе си и възкликнал:

— Има ли сред нас някой чужд?

Протегнал ръка и хванал за краката стопанина на онази къща. После изкрещял на другарите си:

— Този е чужд, пребийте го от бой!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на бръснаря за третия му брат:

* * *

Разправят, царю честити, че при вика на брат ми слепците се разкрещели:

— Мюсюлмани! Сред нас се е вмъкнал крадец, той иска да ни открадне парите!

Струпали се около чуждия мъж, заудряли го. А той си затворил очите, престорил се на сляп като тях, да не се усъмни някой, и завикал:

— Мюсюлмани, кълна се в Аллаха и в султана, кълна се в Аллаха и във валията, кълна се в Аллаха и в емира, искам да кажа нещо на емира!

Не се усетили кога се появили слугите на валията, кога ги повлекли заедно с брат ми и ги отвели при валията.

— Какво сте правили? — запитал той.

— Ще ти кажа цялата истина само ако ни подложиш на мъчения! — заговорил стопанинът на къщата. — И трябва да започнеш с мене!

— Набийте този човек с камшик! — наредил валията.

Съборили го, заудряли го и щом го заболяло — той отворил едното си око, щом го шибнали втори път — отворил и другото.

— Какво става с тебе, нечестивецо? — запитал валията.

— Дай ми прошка и ще ти кажа!

Дал му валията прошка и той заговорил:

— Ние сме четирима. Разхождаме се, преструваме се на слепи, минаваме край хората, гледаме жените им, присмиваме се на наивността им, събираме парите, които ни дават, и така си вадим хляба. Доста сме спечелили — десет хиляди дирхама! Казах на другарите си: „Дайте си ми моята част от две хиляди и петстотин дирхама!“ Пък те, като скочиха — започнаха да ме бият, прибраха парите ми! За бога, та ти имаш по-голямо право над тези пари, отколкото другарите ми! А ако искаш да разбереш дали ти говоря истината — набий всеки от тях, но повече, отколкото би мене — тогава всеки ще си отвори очите!

Наредил валията да набият всичките и първия, с когото започнали, бил брат ми. Били, що били — едва не умрял!

— Ей, нечестивецо! — викнал валията. — Вие твърдите, че сте слепи, така ли?

— Аллах, Аллах, Аллах! — викнал брат ми. — Никой от нас не вижда!

Набили го втори път, докато паднал в несвяст.

— Като дойде на себе си, набийте го трети път! — наредил валията.

Той заповядал да набият и приятелите му — всеки получил повече от триста тояги. А онзи, който виждал, викал:

— Ама отворете си очите най-после, бе! Не виждате ли, че пак ще ви бият! — после се обърнал към валията: — Изпрати с мене някого да ти донеса парите! Тези няма да си отворят очите — страх ги е да не се изложат пред хората!

Изпратил валията един слуга с него и донесли парите. Взел ги валията, дал на онзи човек две хиляди и петстотин дирхама — колкото уж бил неговият дял, а брат ми и останалите слепци изгонил от града. Разтичах се пак, емир на правоверните, настигнах брат си, върнах го тайно в града и сега има какво да яде и пие цял живот!

* * *

Посмя се халифът на моя разказ и рече:

— Дайте му наградата и да си ходи!

— А, не, за бога! — възкликнах. — Няма да взема нищо, докато не разкажа на емира на правоверните какво се случи на останалите ми братя.

Приказка за четвъртия брат на бръснаря

Четвъртият ми брат, о, емир на правоверните, едноокият, бе месар в Багдад — продаваше месо и отглеждаше овце. Големци и богаташи идваха при него да си купуват месо. Спечели много пари, купи си земя и къщи. Един ден спрял при него шейх с дълга брада, подал му един дирхам и рекъл:

— Дай ми месо за тези пари!

Взел брат ми дирхама, дал му месото и старецът си отишъл. Разгледал брат ми среброто на шейха — парата му била бяла, блестяла и той я отделил настрана. Така цели пет месеца шейхът наминавал при него, а брат ми отделял лъскавите пари. Веднъж решил да купи с тях овце. Отворил чекмеджето и що да види — само нарязани бели хартийки! Притъмняло му пред очите, развикал се, събрали се хората наоколо, той им разказал за случилото се. После влязъл в дюкяна си, заклал един овен, закачил го на ченгела, отрязал парче месо от него, закачил го както обикновено пред дюкяна и си казал: „Пък дано този шейх да дойде — тогава ще го пипна!“ Не минало много време — и ето че шейхът носи среброто си! Скочил брат ми, хванал го здраво и викнал:

— Ей, мюсюлмани, насам! Ето го нечестивеца!

— Ще ти дам каквото искаш, само не ме излагай! — казал шейхът. — Иначе аз ще те изложа пред хората!

— Че с какво можеш толкова пък да ме изложиш? — запитал брат ми.

— Ти продаваш човешко месо и лъжеш, че е овнешко!

— Лъжеш, нещастнико!

— Нещастник е онзи, който е закачил човешки труп на ченгела в дюкяна си!

— Ако е така, твои да са и парите ми, и дюкянът ми! — викнал брат ми.

— Ей, добри хора! — завикал шейхът. — Този месар коли хора и продава месото им вместо овнешко!

Втурнали се хората в дюкяна и що да видят — онзи овен се бил превърнал в човек, закачен на ченгела! Хванали брат ми и закрещели:

— Неверник! Нечестивец!

Дори най-близките му започнали да го бият, а шейхът бръкнал в окото му и го извадил. Отвели задържания при началника на стражата. Брат ми се опитал да се защити, но началникът на стражата не го послушал, а наредил да му ударят петстотин тояги. Прибрали всичките му пари — и ако те не били толкова много, сигурно щели да го убият. Изгонили го от града. Тръгнал той отчаян и влязъл в някакъв друг голям град. Хванал се на работа, шиел сандали. Отворил си дюкян и си припечелвал колкото да не умре от глад. Един ден отишъл на работа и чул конски тропот. Запитал какво ли ще е това, и му отговорили:

— Царят тръгва на лов!

Излязъл брат ми да се полюбува на шествието. Царят се обърнал към него, зърнал едното му око, поклатил глава и викнал:

— „Аллах да ме отърве от днешното зло!“

Обърнал поводите и се върнал в двореца. Наредил на слугите си да намерят брат ми и да го набият. Те му теглили такъв бой, че едва оживял — а сам не знаел защо го бият. Върнал се в дюкяна си. После запитал един от царската свита защо са го били. Онзи се разсмял:

— Братко, царят не обича еднооките, особено когато им липсва дясното око! Непременно ще го погуби!

И брат ми решил да избяга от този град…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на бръснаря за четвъртия му брат:

* * *

Разправят, царю честити, че брат ми се преселил в друг град, където нямало цар. Излязъл веднъж да се поразходи и чул зад гърба си конски тропот.

— Ето, идва волята на Аллаха! — възкликнал той.

Затичал се да се скрие някъде, огледал се, видял отворена врата, бутнал я, влязъл, попаднал в дълъг коридор и не усетил кога двама мъже го пипнали и викнали:

— Аха, слава на Аллаха, пипнахме те, враг на Аллаха! Три нощи не можем заради теб да си починем, да си полегнем — но сега ще усетиш вкуса на смъртта! Ти се вмъкна тук, защото искаше да опозориш стопанина на тази къща! Не ти ли стига, че го ограби, че ограби и всичките си приятели — а сега и с нож ни заплашваш всяка нощ!

Пребъркали го и намерили у него ножа, с който режел кожата за сандалите. Заудряли го, разкъсали дрехите му. Довели го пред валията и брат ми си помислил: „Свърши се тя, моята!“ Точно тогава аз бях дошъл да го търся, взех си го от валията, въведох го тайно в града, дадох му да яде и да пие и така до ден-днешен…

Приказка за петия брат на бръснаря

А петият ми брат, о, емир на правоверните, оня с отрязаните уши, бе беден човечец. Нощем просеше и денем харчеше изпросеното.

Нашият баща бе прочут шейх, умря и ни остави седемстотин дирхама. Всеки от нас си взе по сто дирхама. Петият ми брат взе парите и не знаеше какво да прави с тях! Мислил, що мислил и решил да купи за сто дирхама различни размери стъкло, да го продаде и да спечели. Наредил стъклото в един сандък и застанал на един ъгъл да го продава. Подпрял гръб о стената, замислил се и заговорил сам на себе си:

— Похарчих за това стъкло сто дирхама. Ще го продам за двеста. Ще купя стъкло за двеста и ще получа за него четиристотин. И така ще купувам, ще продавам, докато събера много пари! С тях ще купя още повече стоки — ще спечеля още повече! Ще си купя голяма къща, ще си купя мамелюци и коне с позлатени седла, ще ям, ще пия, няма да остане певица в града, която да не съм довел у дома, за да послушам песните й!

Така си правел той сметките наум, а сандъкът със стъклото си стоял до него. И пак заговорил на себе си:

— Ще си купя и дрехи, ама такива, каквито носят само султани и везири, ще обкова седлото на коня със злато, ще го обсипя със скъпоценни камъни! Ще се кача на коня, а около мене, пред мене и зад мене ще вървят мамелюци! Щом ме зърне, везирът ще се изправи на крака от уважение, ще ме сложи да седна на мястото му, а сам ще приседне до мене! Пред мене ще има двама слуги с две торби, във всяка торба — по хиляда динара! Хилядата ще му дам като откуп за дъщеря му, а втората хилядарка ще му подхвърля просто така — да види колко съм щедър, колко съм благороден, колко е нищожно всичко земно в очите ми. А когато ми дойде някой роднина на жена ми, ще му даря пари и богата дреха. Ако пък везирът ми прати дар — ще му го върна, колкото и да е скъп! Нека да знаят, че не съм алчен и че достойнството ми е над всичко! Ще отида при тях — величествен и богато облечен. Ще се разпоредя как да стане празникът. Ще си подредя къщата, а щом дойде времето да си взема невестата, ще облека най-хубавите си дрехи и ще седна в кресло от коприна! Няма да се въртя наляво-надясно — нека всички видят, че имам голям ум и бездънен разум. Тогава ще се появи жена ми като луна при пълнолуние с всичките си украшения и скъпоценности. Няма да я оглеждам с възхищение и удивление, нека другите ме подсещат: „Господарю, твоята жена и неволница е пред тебе!“ Ще й хвърля поглед, но ще я поизмъча — нека постои права! Нека онези много пъти целунат земята пред мене! Едва тогава ще вдигна глава, ще й хвърля поглед и пак рязко ще забия очи в земята.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на бръснаря за петия му брат:

* * *

Разправят, царю честити, че петият ми брат си говорел:

— После ще наредя да ме отведат при нея. Като вляза, аз пак няма да я поглеждам, няма да й приказвам, ще се отнасям към нея с презрение — нека видят колко съм велик! Пък нека дойде и майка й, да целуне главата ми и ръката ми и да ми каже: „Господарю, погледни неволницата си, тя мъж не е виждала! Ако види, че я отхвърляш, ще прекършиш душата й! Наведи се над нея, кажи й нещо!“ Ще отиде да ми донесе нещо за пиене, дъщеря й ще вземе чашата от нея и ще ми я подаде. Ще застане пред мене, а аз ще я оставя да си стои права — и ще си седя облегнат на възглавницата, обшита със злато, дори няма да я удостоя с поглед! Нека да види, че съм човек с велика съдба, нека разбере, че съм човек с велика власт! Тя ще каже: „Господарю, за бога, не се отвръщай от чашата, която държи твоята неволница! Аз съм твоя неволница!“ Няма да й отговоря, тя отново ще настои: „Трябва да си пийнеш!“ Ще доближи чашата до устните ми, аз ще я плесна с ръка пред лицето и ще я ритна — ето така!…

Ритнал брат ми с крак и — не щеш ли — улучил сандъка със стъклата. А той, нали бил поставен нависоко, обърнал се на земята и всичко в него се изпочупило:

— Всичко това ми се случи, защото се възгордях! — възкликнал брат ми.

Започнал да плаче. Хората отивали на петъчна молитва, едни го успокоявали, други не му обръщали внимание. Една жена, от която дъхало на мускус, отивала също на молитва. Тя яздела муле с копринено седло, обшито със злато, придружавали я няколко слуги. Видяла разтрошените стъкла, разбрала защо плаче брат ми, съжалила го, разнежила се душата й. Извикала един от слугите си и му рекла:

— Я плати на този нещастник колкото е струвало това!

Дал му слугата кесия с пари. Взел я брат ми, отворил я, а вътре — петстотин динара! Едва не умрял от голямата радост. Върнал се у дома си богат и се замислил какво да прави с богатството си. Но ето че някой почукал на вратата. Отворил той, а насреща му — непозната старица.

— Синко! — рекла тя. — Дойде време за молитва. Моля ти се, пусни ме да вляза и да се измия!

Направил й път да влезе, а сам не можел да се нарадва на динарите. Измила се старицата, поклонила му се два пъти доземи и му благодарила от името на Аллаха. И той й дал два динара. Тя възкликнала:

— Хвала на Аллаха, нека той благослови всички, които най-много те обичат! Вземи си парите, макар да имам нужда от тях, и ги върни на онази, която ти ги дари, когато ти се счупиха стъклата!

— А как да се изхитря, за да се добера до нея, майко? — запитал той.

— Мил си й ти, синко, но тя е съпруга на голям човек! Вземи сега всичките си пари със себе си, а когато я видиш — не пести ласки и добри думи! После ще получиш всичко от красотата й заедно с парите й!

Взел брат ми всичкото злато и тръгнал след старицата. Много не хващал вяра на думите й, но вървял, що вървял след нея, докато стигнали висока порта. Тя почукала, появила се неволница от Рум, отворила вратата. Той влязъл в големия дом, видял вътре широк миндер, постлан с килими, завесите били спуснати. Седнал, оставил кесията до себе си, държал чалмата си в ръка. Не усетил кога се появила онази неволница в пищни дрехи. Тя му се зарадвала, затворила вратата, хванала го за ръка и го повела. Влезли в отдалечена стая, застлана с хубави красиви килими. Поприказвали си, после тя станала и рекла:

— Стой тука, докато дойда! — и излязла.

Изведнъж при него влязъл черен роб с оголен меч в ръка, чийто блясък заслепява, и викнал:

— Ей, ти, горко ти! Кой те е довел тук, ти, син на греха, развратник подъл!

Брат ми не могъл да отговори. Робът го награбил, съборил го, разголил го, заудрял го с тъпата страна на меча и го проснал полумъртъв на земята.

Спрял робът и викнал високо така, че земята се разтреперила и стаята загърмяла от гласа му:

— Къде е хубавицата?

Появила се неволницата — носела в ръце красив поднос с бяла сол. Тя вземала от солта и посипвала с нея раните по тялото на брат ми, за да загорят. А той не мърдал от страх да не разберат, че е жив, и да го погубят. Излязла неволницата, робът викнал отново, появила се старицата, издърпала брат ми за краката в дълбоко тъмно мазе. Той паднал върху няколко други мъртъвци и така останал два дни. Аллах превърнал солта в лек, който продължил дните му — тя затворила жилите, по които изтичала кръвта му. Щом усетил в себе си сила, изровил дупка в стената и се измъкнал от дома на убийците. Славният и велик Аллах му позволил да се скрие, той тръгнал в нощта и на сутринта успял да се добере до дома си.

На сутринта старицата тръгнала да търси нова жертва. Брат ми я проследил, без тя да разбере. Не казвал никому нищо, докато не усетил, че здравето му напълно се е възвърнало и силите му са се възстановили. Взел голяма кърпа, направил я на бохча, напълнил я със счупени стъкла и я понесъл. За да не го познае никой, навлякъл дрехи на чужденец, взел един меч и го скрил под тях. Излязъл срещу старицата и заговорил на персийски:

— Ей, бабо, имаш ли теглилка да претегля деветстотин динара?

— Аз имам син, той е сарафин! — отговорила тя. — Има разни теглилки. Ела да отидем у тях да ти претегли златото.

Тя тръгнала, тръгнал и той след нея, стигнали до познатата врата, тя почукала, излязла неволницата и се засмяла…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на бръснаря за петия му брат:

* * *

Хванала неволницата брат ми за ръка, въвела го в дома, където той вече бил влизал, поседяла при него, после се надигнала и рекла.

— Не мърдай от тук, ей сега ще дойда!

И излязла. Не бил седнал още брат ми, и ето го роба с извадения меч.

— Стани, нещастнико! — викнал той.

Надигнал се брат ми, но когато робът се извърнал, той бръкнал под дрехите си, измъкнал скрития меч, ударил го с него и главата му отхвръкнала. Завлякъл го за краката в мазето и викнал:

— Къде е хубавицата?

Появила се неволницата — носела тепсията със солта. Като видяла брат ми с меч в ръка, втурнала се да бяга, той я подгонил, замахнал, отхвръкнала главата й. После викнал:

— Къде е бабата?

Появила се и бабата. Той замахнал и я разцепил на две половини. Тръгнал да търси другата неволница. Щом го видяла, тя загубила и ума и дума, замолила го за прошка и той обещал.

— Какво те доведе при този чернокож? — запитал той.

— Бях неволница на един търговец! — заразказвала тя. — Понякога тази старица наминаваше към мене. Веднъж тя му каза: „У нас сега ще има невиждана веселба — искаш ли да погледаш?“ Облякох най-хубавите си дрехи, взех кесия със сто динара и я последвах. Тя ме въведе в този дом. Не усетих кога този черен ме грабна. И така останах при него цели три години!

— Той има ли нещо в къщата?

— Той има много неща, ако можеш да ги отнесеш — отнеси ги!

Тръгнал брат ми с нея, разтворила му тя сандъците, а те били пълни с кесии.

— Иди, аз ще почакам, доведи някого да носи парите! — рекла му тя.

Зарадвал се той, наел десет хамали. Когато се върнал, вратата била отворена — нямало я нито неволницата, нито кесиите, останали били само малко пари и дрехи. Разбрал, че го е измамила. Взел колкото било останало от парите, отворил килерите, взел всички платове от тях. Нея нощ пренощувал радостен, но когато се съмнало, видял, че пред вратата го чакат двайсет войници. Излязъл, а те го сграбчили и завикали:

— Валията прати за тебе!

Отвели го при валията. Той огледал брат ми и запитал:

— Откъде имаш толкова платове?

— Прости ми и ще ти кажа!

Дал му прошка валията и той му разказал всичко, каквото му се било случило.

Приискало му се на валията да вземе всичките пари и всичките платове, но се побоял да не би султанът да узнае за станалото. Взел една част, останалото оставил на брат ми и казал:

— Махай се от този град, иначе ще те обеся!

Брат ми го послушал, тръгнал към други страни, но по пътя излезли крадци, ограбили го, набили го и ушите му отрязали! И до мен стигна какво е станало, тръгнах да го търся, намерих го, доведох го в града за радост на всички и му дадох достатъчно, за да хапва и да пийва…

Приказка за шестия брат на бръснаря

А шестият ми брат, о, емир на правоверните, онзи с отрязаните устни, бе много беден. Излязъл той веднъж да намери нещо, за да си залъже глада. Видял хубав дом с широка и висока порта, пред нея — слуги, приближени и стражи. Запитал един минувач:

— На кого е този дом?

— На един от двамата Бармакиди! — му отговорили.

Пристъпил брат ми към привратниците, помолил ги да му дадат нещо, а те отговорили:

— Ами влизай — стопанинът ще ти даде каквото поискаш!

Влязъл брат ми, насреща му — богат великолепен дом с невиждана градина, пътеките — покрити с каменни плочи, прозорците — със завеси. Тръгнал направо и се озовал пред брадат мъж с красиво лице. Видял той брат ми, надигнал се, поздравил го, запитал го кой е, какъв е. Брат ми отговорил, че е човек, изпаднал в нужда. По лицето на човека се изписала мъка, той пъхнал ръцете си под дрехите, разкъсал ги и викнал:

— И аз живея в страна, където хора като тебе да стоят гладни! Ще разделиш ли моята трапеза?

— Господарю! — отвърнал брат ми. — Много съм гладен.

— Ей, слуги, подайте таса и ибрика! — наредил човекът и пак се обърнал към него: — Гостенино, измий си ръцете!

И самият той направил жест, сякаш си миел ръцете. После наредил на слугите да сложат маса. Разтичали се те насам-натам — уж слагали трапеза, той хванал брат ми за ръка, сложил го да седне до него пред тази въображаема софра и започнал да мърда челюсти и да мляска, уж че яде.

— Яж, не се срамувай! — говорел той на брат ми. — Ти си гладен, знам, че си много гладен!

Замляскал, задъвкал и брат ми, преструвал се, че яде, а онзи продължавал да говори:

— Яж, яж! Я виж колко бял е този хляб!

Гледал брат ми и не виждал нищо, но си мислел: „Този човек обича да си прави шеги!“ И говорел на глас:

— Господарю, по-бял и по-вкусен хляб от този не съм ял!

Преструвал се брат ми, че преглъща, адамовата му ябълка се движела нагоре-надолу, а човекът извиквал гозба след гозба, без слугите да донесат каквото и да било:

— Ей, слуги, я донесете печени пилета, пълнени с фъстъци! — после пак заговорил на брат ми: — Тук ще ядеш такива неща, каквито никога не си вкусвал!

— Господарю, такива гозби нямат равни по вкус!

А онзи започнал да прави такива жестове с ръце, сякаш подавал залъци направо в устата на брат ми. Ястията ставали все по-разнообразни, той ги описвал така, че брат ми, колкото бил гладен, толкова по-гладен ставал, и започнал да мечтае поне за залък ечемичен хляб. А онзи продължавал да го кани:

— Яж де, яж, не се срамувай!

— Стига толкова, наситих се… — казал брат ми.

Викнал мъжът на слугите да донесат сладкишите.

— Яж от тези, много са хубави! Хапни си от този кадаиф! Лапни тази палачинка, докато не е изтекъл сиропът й!

— Няма да ти откажа, господарю! — отговарял брат ми и даже запитал защо има толкова мускус в кадаифа.

Така вървял разговорът. Брат ми мърдал устни и челюсти, премлясвал, уж че се наслаждавал на сладостта от сладкишите. Накрая стопанинът наредил да донесат семки и орехи, затичали се слугите и замърдали с ръце, уж че чупят орехи.

— Вземи си, вземи! — говорел човекът. — Ето ти орехи, ето ти семки, стафиди… — и правел жест с ръка, сякаш си вземал.

— Наситих се, господарю! — казал брат ми. — Нямам вече сили да си взема каквото и да било!

— Гостенино! — казал човекът. — Искам да се храниш, да се наслаждаваш на вкуса на великолепните гозби!

А брат ми си мислел как този човек му се подиграва: „За бога, той ще се кае пред Аллаха за всичко, което ми прави!“

— Я подайте пиене! — наредил човекът на свитата си.

Те замърдали с ръце, сякаш наливали вино, стопанинът се направил, че му подава чаша, и рекъл:

— Вземи тази чаша, ще ти хареса!

Брат ми пък се престорил, че надига чашата и пие.

— Хареса ли ти? — запитал човекът.

— По-хубаво вино не съм пил! — отговорил брат ми.

— Пий тогава и наздраве!

И самият той уж надигнал чаша. Брат ми надигнал уж втора чаша, престорил се, че пие, залюлял се като пиян, вдигнал ръка така, че се показало скъсаното под мишницата му, и стоварил по шията на богаташа една плесница така, че в стаята звъннало.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на бръснаря за шестия му брат:

* * *

Разправят, царю честити, че стопанинът на къщата викнал:

— Какво правиш, нищожество?

— О, господарю! — отговорил брат ми. — Ти ми оказа благоволение, нахрани ме сито, напои ме със старо вино! Пък аз, глупакът, взех, че се напих, и започнах да буйствам! Но ти си толкова благороден, че не може да ме наказваш за простотията ми!

Стопанинът го изслушал, засмял се високо и възкликнал:

— От дълго време се подигравам на хората, надсмивам се на разни безделници и безсрамници! Нито един от тях не издържа подигравките ми, никой не схвана шегите ми освен тебе! Сега ти прощавам!

Наредил той да сложат истинска трапеза с всички видове ястия, които бил споменал преди това. Нахранили се двамата, брат ми се наситил, после пийнали. Дошли неволници, хубави като луни, запели на няколко гласа, развличали ги и пак пили, докато се напили. Онзи човек се привързал към брат ми като към брат, много го обикнал, дарил му скъпа дреха. И така продължило двайсет години. После мъжът умрял, султанът взел парите му и ги сложил в хазната си. Брат ми избягал от страната. Ходил, що ходил, но ето че на пътя му излезли бедуини разбойници, пленили го, главатарят започнал да го измъчва и да му говори:

— Давай откуп за живота си, иначе ще те убия!

Заплакал брат ми, заговорил:

— Кълна се в Аллаха, о, шейх на бедуините, нищичко нямам! Никога в живота си не съм имал пари! Твой пленник съм — прави с мене каквото искаш!

Измъкнал могъщият бедуин нож от пояса си — ако падне на шията на някого, ще я отреже от край до край — стиснал го в дясната ръка, хванал нещастния ми брат, отрязал му устните и повторил искането си още по-настойчиво. Накрая разбрал, че няма да получи нищо, и го оставил на мира.

Бедуинът имал хубава жена. Излязъл той нанякъде, а тя започнала настойчиво да се предлага на брат ми. Отначало той се въздържал, но се случило така, че един ден тя успяла да го съблазни, двамата се усамотили и започнали да се забавляват. Но ето че мъжът ги заварил така и викнал:

— Горко ти, нечестивецо! Значи искаш да опорочиш жена ми!

Измъкнал нож, отрязал му мъжките части, метнал го на една камила, захвърлил го в далечна планина, изоставил го там и продължил пътя си. Там го намерили пътници, познали го, нахранили го, напоили го. Пратиха ми вест за него, отидох да го взема, прибрах го, доведох го у дома си и му дадох всичко нужно, за да живее добре…

И ето ме пред тебе, емир на правоверните! Страхувах се да не би да се прибера у дома, без да ти разкажа всичко — това би било грях! Ето — шестима братя си имам и се грижа за тях!

* * *

Когато халифът изслуша разказите за братята ми, разсмя се и рече:

— Повярвах, Самит, малко приказваш, празни приказки не говориш, но я по-добре напусни този град и живей другаде!

Така той ме изгони от Багдад. Пребродих много краища и наскоро чух, че е умрял и че друг го е наследил. Върнах се, тогава се срещнах с този момък, направих му най-голямата добрина, която може да се направи на човек! Сега той ме обвинява в нещо, за което не съм виновен! Не е вярно нищо от онова, което той казва за мене — че съм бил празнодумец, многословен и нахален!

[1] Спри го! (букв.). Това име липсва в предното изброяване на братята и е още едно „доказателство“ за „малословието“ на бръснаря — бел.прев. ↑

* * *

Изслушахме разказа на бръснаря и сами се убедихме, че е празнодумец и многословен и че момъкът е пострадал без вина заради него. Хванахме бръснаря, вързахме го и за по-сигурно го отведохме в затвора. Прибрах се у дома, хапнахме с жена ми и тя каза:

— Цял ден ходиш на работа, а аз скучая сама у дома! Ако следобед не ме разходиш из града, смятай, че ще поискам да се разведа с теб!

Излязохме заедно, тръгнахме си към къщи, а насреща ни — този гърбушко. От него лъхаше на вино и той редеше следните стихове:

От шишето вино се разлива,

човек обърква се и образи се сливат:

        вино уж вижда — то било стъклото,

        шишето гледа — то било виното!

Поканих го у дома, той прие и стана, каквото стана.

* * *

Изслушал царят на Китай целия му разказ и наредил на няколко души от стражата си да отидат с шивача и да му доведат от затвора бръснаря.

— Доведете го непременно, за да чуя и него! — казал той. — Дано заради него всички да спасите душите си!

Не минал и час и от затвора шивачът и стражите довели бръснаря. Изправили го пред царя — бил шейх на възраст, с мургаво лице, бяла брада, бели вежди, изподрани уши и дълъг нос, но с горделива външност. Разсмял се царят и рекъл:

— Е, Самит, искам да ми разкажеш нещо за живота си!

— О, царю на времената! — заговорил бръснарят. — Какво са сторили този християнин, този еврейски патриарх и този мюсюлманин? А този гърбав пред вас умрял ли е?

— Защо разпитваш за тези хора? — запитал царят на Китай.

— Питам, за да проумее царят, че не съм празнословец и не се занимавам с неща, които не ме засягат! Не съм виновен за това, в което ме обвиняват, че много съм приказвал! Нали се казвам Самит — моето име има вътрешен смисъл. Или както е казал поетът:

Всеки блясък в очите има свое значение,

всяко име съдържа си свойто знамение!

— Обяснете на този бръснар какво е станало с гърбавия снощи! — наредил царят.

Разказали му какво се било случило. Бръснарят поклатил глава:

— За бога, чудна работа! Я да видя аз този гърбушко!

Открили лицето на мъртвеца. Той приседнал при главата му, сложил я на коленете си, огледал лицето му, разсмял се и възкликнал:

— Всяка смърт си има причина! А смъртта на този гърбушко е чудо на чудесата! Трябва да се запише в писанията, за да могат онези, които дойдат след нас, да преценят миналото!

— Защо говориш така, Самит? — запитал учудено царят…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че бръснарят казал:

— О, царю, кълна се в твоята благочестивост, но в гърбавия още има живот!

Измъкнал той от пояса си кутийка с мазило, намазал гърлото на гърбавия, извил му главата да се запоти добре, извадил железни щипци, напъхал ги в гърлото и измъкнал парчето риба заедно с костта. Надигнал се гърбавият, кихнал силно, разтъркал с ръка лицето си и възкликнал:

— „Няма бог освен Аллаха и Мохамед — неговия пратеник!“

И всички хора се учудили от видяното, засмял се и царят на Китай.

— За бога, чудна работа! — възкликнал султанът. — По-чудна от нея през живота си не съм виждал! Хей, мюсюлмани, приятели, верни войници, виждали ли сте през живота си някой да умре, пък после да оживее!

— За бога, това е чудо на чудесата! — отговорили всички.

Царят наредил да се запише случката. Записали я и я запазили в царската хазна. Той богато надарил евреина, християнина и стражника. Назначил шивача за придворен шивач и го помирил с гърбавия, надарил и гърбавия. И на бръснаря подарил богата дреха, благоволил да го назначи за бръснар на царството. И така заживели сладък и приятен живот, докато не дошъл краят на земните блага и раздялата завинаги с близките…

* * *

— Но това, царю честити, не е по-удивително от разказа за двамата везири, в който се говори и за Анис ал-Джалис…

— А какъв е разказът за двамата везири? — запитал цар Шахриар.

И Шахразад заразказвала:

Приказка за двамата везири и за Анис ал-Джалис

Разправят, царю честити, че някога в Басра живял един владетел. Обичал бедните и просяците, отнасял се кротко с поданиците си, щедро дарявал онези, които вярвали в Мохамед, да бъде благословен. Наричал се Мохамед бен Сулейман аз-Зайни. Той имал двама везири. Единият се наричал Муайн бен Сауи, а вторият — Фадл бен Хакан. Този Фадл бен Хакан бил най-благородният човек на своето време, известен с доброто си отношение към хората. Всички се обръщали винаги към него за помощ, защото носел добрини, премахвал злините и бедите. А везирът Муайн бен Сауи мразел хората, не обичал добрините и носел злини. Колкото повече растяла обичта на хората към Фадл бен Хакан, толкова повече растяла омразата им към Муайн бен Сауи.

Веднъж владетелят Мохамед бен Сулейман аз-Зайни извикал везира си Фадл бен Хакан и му казал:

— Искам наложница, по-хубава от която светът не е виждал! Тя трябва да притежава най-прекрасна хубост, най-лична стройност и най-похвална мъдрост!

— Такава не може да се намери за по-малко от десет хиляди динара! — отсекли първенците.

Викнал султанът ковчежника си и рекъл:

— Отнеси десет хиляди динара в дома на Фадл бен Хакан!

Поклонил се ковчежникът и изпълнил султанската заповед.

От този ден везирът всеки ден започнал да наминава към пазара и да напомня на търговците да не продават наложница, която струва повече от хиляда динара, без да му я покажат. Те изпълнявали заповедта му. Така продължило известно време, но нито една наложница не му харесала. Но един ден в дома на Фадл бен Хакан отишъл търговец, поклонил се и казал:

— Господарю, наложницата, която се търси според благородното повеление, е тук!

— Дай да я видим! — казал везирът.

След малко търговецът въвел наложница с най-нежна плът, с изпъчена гръд, с поглед — черна пръст, с тънък кръст, с бузи — гладки порозовели, задни части — позакръглени, дрехи — от красиви по-красиви — който ги види, да им се диви, излято тялото от млечни струи, гласът — по-нежен и по-буен от свеж ветрец, кога погалва из градините цветята. Или както е описана после в следните стихове:

Тя има кожа като коприна неземна и реч величава

        като песен — без думи излишни, без липсващи думи.

А очите й: казал Аллах те да бъдат — и стават —

        като вино, което обърква душите на хората умни!

Всяка нощ неуморно тя прибавя към моята страст

        нова сила. Денят се превръща във скука и леност.

А нощта я топи, като свещ я изгаря докрай

        чак докато зората я целуне по образа нежен!

Много я харесал везирът от пръв поглед и запитал:

— Колко струва тази наложница?

— Цената й не падна под десет хиляди динара! — казал търговецът. — Стопанинът й се е заклел, че десет хиляди динара не покриват дори цената на пилетата, които е изяла, нито онова, което е платил на учителите й. Тя владеела краснопис, граматика, правопис, можела да тълкува Корана, шариата и религията, знаела медицина, умеела да чете стихове и да свири на инструменти.

— Доведи ми стопанина й! — наредил везирът.

Търговецът го довел начаса — той бил чужденец на възраст, която придавала на лицето му благородство…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че персиецът — собственик на наложницата, застанал пред везира Фадл бен Хакан и той го запитал:

— Ще вземеш ли за тази наложница от султан Мохамед бен Сулейман аз-Зайни десет хиляди динара?

— Щом е за султана, дългът ми повелява да я дам като подарък без пари! — отговорил чужденецът.

Везирът наредил да донесат парите и ги дал на чужденеца. Тогава търговецът се поклонил и рекъл:

— Мисля, че тази наложница не бива да се появява пред очите на султана още днес. Тя идва от път — вятърът я е обрулил, пътят я е изморил. Задръж я при себе си в двореца десет дни да си почине и да стане още по-хубава, после да отиде в хамама, да облече най-хубавите си дрехи и тогава я изведи пред султана! Така късметът ти ще бъде по-благодатен!

Везирът решил, че думите му са разумни. Отвел наложницата в двореца си, настанил я в отделна стая, отредил й всичко нужно и тя за няколко дни заживяла в доволство.

А везирът Фадл бен Хакан имал син — с лице като кръгла луна в пълна светлина, по бузите — червенина, на едната — точка бенка[1], с нежен пух на лицето, както е казано в стиховете:

На бузата — лоза, шип само без нея остава —

така разказвачът неземната хубост възпява!

Не протягай ръце и очите навеждай, не шавай —

заради нея войни по земята ни пламват!

Ако беше със нежност сърцето се само кърмило,

към любящия всеки би гледал с око справедливо:

обичта би простила — че кой ли за обич упреква,

пък дори от умора последните сили да секват!

Очите, сърцето — единствени носят вината!

Защо пазиш ги толкоз — те мъка донасят в отплата!

Момъкът не знаел историята на тази наложница, а баща му й бил дал следните наставления:

— Дъще, купил съм те, за да бъдеш възлюблена на цар Мохамед бен Сулейман аз-Зайни и на никой друг! Имам син, който не е оставил мома в този двор, без да се е любил с нея! Пази се да не би да види лицето ти, да не би да чуе гласа ти!

Дошъл денят, когато наложницата — нейното име било Анис ал-Джалис[2] — отишла в хамама и облякла пищни дрехи, за да стане по-хубава, по-красива, а после се върнала в стаята си. Господарката на свой ред отишла в хамама. Оставили две млади слугини да пазят пред вратата на стаята, където живеела Анис ал-Джалис. Появил се синът на везира. Той се казвал Али Нур ед-Дин. Запитал къде са майка му и наложниците, и двете момичета отговорили, че са в хамама. А Анис ал-Джалис, както си стояла в стаята, чула гласа му и си рекла: „Я да видя що за момък е този, за който говори везирът, че не бил оставил мома в двора, без да я люби“. Пристъпила към вратата, погледнала към Али Нур ед-Дин, а той — като пълна месечина! От този поглед хиляди тръпки го побили. Пламнала у двамата обич един към друг. Момъкът прекрачил към двете неволници, тропнал с крак, креснал им — и те изчезнали пред очите му. А той влязъл при наложницата и рекъл:

— Ти си онази, която баща ми купи за мене, нали?

— Да! — отговорила тя.

Направил крачка към нея, залюлял се като пиян, хванал нозете й, преплел ги на кръста си, тя прегърнала шията му с ръце и се притиснала към него с желание. И той й отнел моминството.

Когато видели как младият господар влиза при Анис ал-Джалис, двете малки прислужници се развикали, но направили това едва когато момъкът свършил работата си и избягал от страх да не го накажат за направеното. Стопанката чула вика им и изскочила от хамама.

— Какви са тези викове вкъщи? — запитала тя двете наложници. — Горко ви, какво се е случило?

— Господарят Али Нур ед-Дин дойде, удари ни, ние избягахме! Намъкна се при Анис ал-Джалис и я запрегръща! Не знаем какво прави после с нея, но като викнахме — избяга!

Отишла стопанката при Анис ал-Джалис и я запитала:

— Я ми кажи ти какво се е случило?

— Господарке! — отговорила тя. — Както си седях, изведнъж се намъкна един хубав момък и ме запита: „Ти си онази, която баща ми купи за мене!“ За бога, господарке, сметнах, че ми казва истината! Той пристъпи към мене и ме прегърна… Взе от мене три целувки…

— И не те остави мома, нали?

— Така е…

Майката плеснала с ръце и се заудряла по лицето. Бояла се за Али Нур ед-Дин да не го заколи баща му. И докато се вайкали така — ето го и везира, Той влязъл и запитал какво е станало.

Тя му разказала какво бил направил синът му. Разтъжил се везирът.

— Не се погубвай! — казала жена му. — Ще ти дам десет хиляди динара от моите, за колкото си я купил!

— Горко ми! — надигнал той глава. — Боя се, че ще остана не само без пари, но и без живот! Не знаеш ли, че зад гърба ни дебне онзи враг, който се казва Муайн бен Сауи. Чуе ли за станалото, веднага ще отиде при султана!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че жената на везира му възразила:

— Но нали никой не знае! Всичко стана скрито. Я остави и себе си, и станалото в ръцете на Аллаха!

Успокоило се сърцето на везира, успокоила се и съвестта му. А Али Нур ед-Дин се страхувал да не го накажат за стореното. През деня се криел из градините, а след полунощ се връщал у дома и преспивал при майка си.

Така цял месец не зърнал нито веднъж баща си. Веднъж майката казала на мъжа си:

— Господарю, наложницата ли да убием или момчето ни? Че ако тази работа с него продължава така, той ще избяга!

— Какво да правим? — запитал везирът.

— Остани буден тази нощ! Хвани го, щом се появи, помирете се и му дай наложницата! Тя го обича, той я обича — пък аз ще ти платя колкото струва.

Везирът останал буден през нощта и когато синът се появил, той го хванал и понечил да го заколи.

— Чуй, татко, какво е казал стихотворецът! — казал синът:

Залюля ме лудост страшна, а близките ми забраниха.

На луд се всичко разрешава, когато лудостта е тиха,

        какво, че смъртният ти враг ти готви гибел страшна, лесна?

        Той в бездната ще иде, грешник, а ти ще влезеш в дом небесен!

Навел везирът глава върху гърдите на сина си, съжалил го. А синът целунал ръката на баща си, който промълвил:

— Синко, ако знаех, че заслужаваш Анис ал-Джалис, щях да ти я подаря!

— А как да я заслужа, татко?

— Съветвам те, синко — не я вземай за жена, не й нанасяй вреда и не я продавай!

— Кълна ти се, татко, така ще бъде!

Заклел се така и отишъл при наложницата.

Разбрал Муайн бен Сауи за станалото, но не посмял да говори за него — висока била почитта на султана към неговия везир. Но след година везир Фадл бен Хакан настинал, легнал и отслабнал от безсъница. Извикал той сина си Али Нур ед-Дин и му казал:

— Синко, удари часът, било що било — всеки смъртен трябва да изпие чашата на съдбата.

И произнесъл следните стихове:

Смъртта щом дойде днес — за това утре няма!

                Към гибелта всевечна е всеки устремен!

Ни красота остава, ни младост, ни имане,

                съдбата е еднаква за богат и унижен!

Не е избягал никой от това предначертание —

                пророкът даже не измолва във повече ни ден!

— Синко — продължил той. — Нищо друго не мога да ти завещая, освен да крепиш вярата си в Аллаха, да мислиш за наказанието в отвъдния свят и да знаеш, че имаш дълг към наложницата Анис ал-Джалис!…

Той произнесъл свещените предсмъртни заклинания, простенал, въздъхнал и се присъединил към щастливите си починали роднини.

Дълго време тънал Али Нур ед-Дин в дълбока мъка по баща си. Един ден, както си седял в бащината къща, някой почукал на вратата. Станал той, отворил — пред него бил един от най-близките приятели на баща му. Той целунал ръката на момъка и рекъл:

— Господарю, онзи, който е отгледал син като тебе, не е умрял. Поеми си дъх и забрави скръбта!

Тогава Али Нур ед-Дин се преместил в стаята за гости и събрал там приятелите си — десет души, все синове на търговци. Дошла и наложницата. Яли, що яли, пили, що пили, стих след стих редили ден след ден. Той ги обсипвал с щедри дарове. Но ето че веднъж при него влязъл домоуправителят и му рекъл:

— Господарю, не си ли чувал някои хора да казват, че който пръска без сметка — обеднява! Колко хубаво е казано в стиховете:

Парите си да пазя — да не се топят,

        тогава ще ми стигнат и останат!

Защо за враговете да ги харча ей така

        и мъката ми щастие да стане

за тях. Ще ги излапат и изпият те!

        Наздраве! Край — без нищо ти оставаш!

Пази парите си, един дирхам дори

        не пръскай! После всеки те забравя!

Дирхам един — но пет ще донесе!

        Това да е любимото ти слово!

Дадеш ли, не дадеш ли — все едно,

        остава псето псе — щом лапа наготово!

Че без пари човекът е обречен,

        макар и в добродетелност облечен.

— От всичко, което ми каза, не приемам нито една дума! — рекъл Али Нур ед-Дин. — Не може да се каже по-добре от думите на стихотвореца:

Парите свърша ли и няма откъде да взема,

не ще проклинам, ще изчакам малко време!

        Скъперник стиснат слава не печели,

        а щедър в щедрост смърт не е намерил!

И добавил:

— Ще ми носиш за обяд толкова, че да ми стигне и за вечеря!

Оставил го домоуправителят, отишъл да си гледа работата.

Така седял Али Нур ед-Дин с приятели и нахлебници от ранна сутрин до късна вечер — та цяла година. Един ден, както си седял, наложницата запяла:

Честито е сърцето, щастлива е душата,

не плашат се от злото, що носи го душата!

        Нощта успокоява, сърцето заслепява,

но мине ли — настъпва пак мъката позната!

Още не била свършила стиховете, и някой почукал на вратата. Станал Али Нур ед-Дин да отвори — не забелязал, че един от приятелите му тръгнал след него. Отворил вратата, а насреща — домоуправителят.

— Какво е станало? — запитал Али Нур ед-Дин.

— Господарю, с тебе се случи онова, от което най-много се боях! — отговорил човекът. — Знай, че ти вече не притежаваш нищо, което да струва поне дирхам или дори по-малко от дирхам! Ето тефтерите, ето разходите, които си направил, ето и книжата за приходите…

А човекът, който тайно подслушал разговора им, се върнал при приятелите нахлебници и казал:

— Слушайте добре какво ще ви кажа! Али Нур ед-Дин вече няма пари!

Али Нур ед-Дин се върнал при тях и те забелязали, че облак лази по лицето му. Надигнал се един от нахлебниците и рекъл:

— Моля да ме извиниш, че си тръгвам!

— Защо си тръгваш точно сега? — запитал Али.

— Жена ми ще ражда довечера! Не искам да закъснявам!

Така с разни хитрости отишли си и останалите нахлебници, пръснали се. Али Нур ед-Дин извикал наложницата си и рекъл:

— Ех, Анис ал-Джалис, видя ли какво ми се случи?! — и й разказал всичко, което бил споделил домоуправителят.

— Господарю! — отговорила тя. — Още от първата вечер ми се искаше да ти кажа, че ще стане така, но като те чух как пропя следните стихове, премълчах:

Бъди със всички много щедър,

                щом щедър е светът със тебе!

                Не ще загинеш — има време,

преди в беда да се огледаш!

Щедрият не богатее —

                ако си парите стиска,

скъперникът е вечно беден —

                все недоволен е, още иска!

— Ех, Анис ал-Джалис, знаеш, че похарчих парите си само по приятели. Мисля, че сега те няма да ме оставят без утешение! Ей сега ще прескоча към тях! Ще почукам на портите им, пък може да ми дадат нещичко, ще го превърна в главница, ще отворя търговия, ще изоставя забавленията и игрите…

Станал той начаса, тръгнал бързо по улицата, където живеели всичките му десет приятели. Пристъпил към първата порта, почукал, отворила му една неволница и той й казал:

— Кажи на господаря си, че Али Нур ед-Дин стои пред вратата му и му казва: „Твоят мамелюк целува ръцете ти и очаква благоволението ти!“

Влязла наложницата, съобщила на господаря си, а той викнал:

— Иди му кажи, че господаря ти го няма!

Тръгнал си Али Нур ед-Дин и си рекъл: „Е, ако този е подлец, няма и другият да е такъв, я!“ Застанал пред втората врата, казал каквото бил казал и предния път, но и другият приятел решил да се скрие. Минал край къщите и на десетимата — и не се намерил никой, който да му отвори вратата си, да стопли душата му или поне да се разпореди да му дадат комат хляб. Тогава той произнесъл следните стихове:

Богат ли е човек — като дърво със плод е търсен:

плодът му всеки иска набързо да изтръска!

                А като падне всичко, що в клоните си носи,

                оставят го самичко и в друго търсят полза!

Но всички са еднакви — изгода всеки гони

и никой не бере от собствените клони…

Върнал се Нур ед-Дин при наложницата си още по-тъжен.

— Господарю! — рекла тя. — Ето какво мисля аз. Хайде, извади ме на пазара и ме продай. Навремето баща ти ме купи за десет хиляди динара — пък може Аллах да ти върне малко от тези пари! А ако Аллах е писал някога да се срещнем, ще се срещнем отново!

— Ех, Анис ал-Джалис! — казал той. — Но като не мога да се разделя с тебе дори за час!

— Аз също! — отговорила тя. — Обаче нуждата го налага! Както е казал стихотворецът:

Невинаги, когато нещо правим,

        трудът ни на морала отговаря.

Преглъщай греховете, щом потрябва,

        очите си затваряй пред морала!

Той прегърнал Анис ал-Джалис, сълзите потекли по бузите му и произнесъл:

Спрете! Нека поглед тъжен само спре

                върху нея — свива се сърцето във разлъка!

Приемете капчица сълза в това море!

                С всичко мое плащам тази страшна мъка!…

Отвел я при търговеца посредник и му казал:

— Знаеш как да устроиш наддаването за нея, нали?

— Господарю Али Нур ед-Дин, правилата са едни и същи! Нали това е същата Анис ал-Джалис, която баща ти купи от мене за десет хиляди динара?

— Да! — отговорил Али Нур ед-Дин.

Отишъл посредникът при останалите търговци. Изпълнил се пазарът с наложници от всички родове — туркини, гъркини, грузинки, черкезки, етиопки. А когато решил, че навалицата е достатъчна, той се изправил и викнал:

— Ей, търговци работливи, господари с пълни кесии! Не всичко кръгло е орех отбран, не всичко дълго е златист банан, не всичко червено е месо без сланина, не всичко бяло е без месо сланина, не всичко златисто е вино, не всичко тъмно е смокиня! Търговци, пред вас е перла — сираче, за нея пари не достигат — ще броите, без да ви се плаче! Хайде, започва наддаването! Кой дава цена?

— Четири хиляди и петстотин динара! — казал един.

Но ето че точно тогава на пазара се появил везирът Муайн бен Сауи. Забелязал Али Нур ед-Дин, който стоял посред пазара, и си рекъл: „Аха, фалирал е и е излязъл да продаде наложницата си! Щом е така, на сърцето ми ще е по-спокойно!“ Извикал той посредника, дотичал човекът и целунал земята пред него.

— Искам наложницата, за която има наддаване! — казал везирът. — До колко стигна цената й?

— Четири хиляди и петстотин динара! — отговорил търговецът.

Никой повече не посмял да повдигне цената не само с динар, но и с дирхам, защото знаели какви злини може да донесе този везир. Муайн бен Сауи изгледал посредника и му креснал:

— Ти какво стоиш още? Отивай си! Наложницата е моя, давам ти четири хиляди, а петстотин са за твоя сметка!

Притичал посредникът при Али Нур ед-Дин и казал:

— Господарю, грабнаха ти наложницата без пари! — и му разказал за станалото.

— И какво да правя тогава! — запитал Али Нур ед-Дин.

— Ще ти дам съвет! — рекъл посредникът. — Изпълниш ли го — може и късметът ти да излезе! — и му казал какво да прави.

Оставил го, хванал наложницата за ръка, повел я към Муайн бен Сауи и рекъл:

— Това ще бъде господарят ти!

Но Али Нур ед-Дин блъснал посредника, изтръгнал наложницата от ръката му и креснал:

— Горко ти! Видя ли, че те извадих за продан и изпълних клетвата си! Веднага се прибирай вкъщи и повече да не си посмяла да не ме слушаш! Нямам нужда от пари, че да те продавам! Цялата си покъщнина ще продам и всичко останало покрай нея — пак няма да взема толкова, колкото струваш!

А везир Муайн бен Сауи се обърнал към Али Нур ед-Дин:

— Че ти имаш ли още нещо за продан, че и да купуваш отгоре? — и посегнал да го удари.

Той пък направил крачка към везира. Смел момък бил, дръпнал го от седлото на коня и го съборил на земята. Точно там имало локва гъста кал.

Паднал везирът в нея, а Али го заудрял. Един удар попаднал в зъбите му, брадата му се изцапала с кръв.

С везира имало десет мамелюци. Като видели какво прави Нур ед-Дин с господаря им, посегнали към мечовете, понечили да нападнат момъка и да отсекат главата му, но събралите се им рекли:

— Абе единият е везир, другият — син на везир. Те може и да се помирят помежду си, а после и двамата ще ви мразят! Я не им се месете!

Али Нур ед-Дин престанал да налага везира, грабнал за ръка наложницата си и я отвел у дома. Изправил се бързо и везирът и забързал към двореца на султана и викнал пред вратата му.

— Владетелю, зло ми сториха!

— Кой е сторил това с тебе? — запитал царят.

— Днес излязох към пазара за наложници! — заговорил везирът. — Видях една — такава хубавица през живота си не бях срещал! Посредникът ми каза, че била на Али, сина на Хакан! Някога нашият благодетелен султан му бе дал десет хиляди динара да му купи с тях красива наложница! Той купил тази, но тя му харесала и той я дал на сина си! Когато бащата умря, синът продаде всичко, каквото имаше, с градините и съдините! И когато не му остана нищо друго, излезе на пазара да продаде наложницата си. Рекох си — ще я купя аз тази за нашия благодетелен султан, нали поначало той си бе платил за нея! Викнах: „Ей, момко, ето ти четири хиляди динара за нея!“ Той ме чу, изгледа ме и викна: „Ей, зъл дядка, ще я продам на евреин, ще я продам на християнин, но на тебе няма да я продам!“ Казах: „Аз не я купувам за себе си, купувам я за султана господар, който държи благополучието ни в ръцете си!“ А той при тези думи така се ядоса, че ме дръпна и ме събори от коня.

Проснал се везирът на земята, заплакал, а султанът, щом го видял и чул какво са му направили, гневна пот избила над очите му. Викнал силно и начаса четирийсет мечоносци се изправили пред него.

— Отивайте в къщата на сина на Хакан! — викнал той. — Претърсете я, разрушете я. А него вързан с наложницата ми го доведете, лице срещу лице с мен го изправете, тук го довлечете!

Но султанът си имал един привратник. Преди това той бил един от мамелюците на бащата на Али Нур ед-Дин. Той не се поколебал, метнал се на жребеца си и полетял към къщата на Али. Почукал на вратата. Показал се Али Нур ед-Дин, понечил да го покани, но човекът рекъл:

— Господарю, не е време за поздрави и приказки. Бързай и спасявай твоята душа и душата на наложницата си! Муайн бен Сауи ви наклевети като заговорници! Султанът изпрати за вас четирийсет мечоносци! Трябва да бягате, преди да са дошли! — протегнал той ръка към Али Нур ед-Дин била пълна с динари. — Вземи ги, господарю! Толкова имам — толкова ти давам, но сега не е време да се оплакваме!

Притичал Али Нур ед-Дин при наложницата си, казал й какво е станало. Двамата успели да излязат навреме извън града — Аллах ги скрил под покривалото си. Край брега на реката видели кораб, готов да отплава — капитанът вече се бил качил и викал на моряците:

— Хайде, отвързвайте въжетата и вдигайте котвата!

— Накъде отиваш, капитане? — запитал Али Нур ед-Дин.

— Към Дар ас-Салам[3] в Багдад! — отговорил той…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че момъкът се качил на кораба заедно с наложницата си. Вдигнал корабът платна, понесъл се, подгонил го попътният вятър.

По същото време онези четирийсетте, изпратени от султана, довтасали в къщата на Али Нур ед-Дин, счупили портите, влезли, претърсили всички ъгълчета, но нищичко не намерили. Съборили къщата, върнали се и съобщили на султана:

— Никъде ги няма!

Султанът наредил на глашатаите си да викнат из града:

— Хей, хора от всички родове, султанът нареди на онзи, който открие Али Нур ед-Дин бен Хакан и го доведе при нашия султан, да му се дадат хиляда динара и отгоре; а който го крие или знае къде се крие, и не казва, да бъде наказан, както е заслужил!

Всички затърсили Али Нур ед-Дин, но от него — ни следа!

По същото време Али Нур ед-Дин и наложницата му пристигнали по живо, по здраво в Багдад и капитанът рекъл:

— Това е Багдад — сигурен град! Тук зимата идва със студа си, а пролетта — с цвета си! Дървесата му цъфтят, а реките му текат!

Али Нур ед-Дин с наложницата си слязъл от кораба и платил на капитана пет динара. Вървели, що вървели и съдбата ги запратила към градините. Стигнали на едно място, сторило им се пометено, подредено, от двете страни — дълги скамейки, над тях — кофи, пълни с вода, покрив от тръстика покривал цялата уличка по дължината й, а в дъното й — заключена градина.

— Господарю, да поседна на тази скамейка! — рекла Анис ал-Джалис.

Седнали на скамейката, отпуснали се под ласката на свежия вятър и заспали. А блажен е будният!

Тази градина се наричала Парк на разходките. В него имало палат, наречен Дворец на развлеченията, и той принадлежал на халиф Харун ар-Рашид. Когато душата му се притеснявала, той идвал в тази градина и си почивал в двореца. Той имал осемдесет прозореца, зад тях — осемдесет свещника, а над всеки прозорец — огромен златен полилей. Когато идвал тук, халифът нареждал на наложниците да отворят прозорците, заповядвал на своя нахлебник Исхак и на девойките да пеят, за да се отпусне сърцето му, да се разтопи мъката му. Градината имала пазач — възрастен шейх на име Ибрахим. Него ден той бил излязъл по работа. Върнал се и що да види — пред градината спят двама, завили се с една обща дреха.

— Не знаят ли тези, че халифът ми разреши да убия всеки, когото срещна тук! — възкликнал той. — Но тези ще ги плесна само лекичко — колкото повече да не се доближават до портата!

Отрязал си една зелена тояга, пристъпил леко, вдигнал ръка. Понечил да удари, но си помислил:

— Ей, Ибрахим, как така ще ги удариш, без да разбереш какви са, що са! Може да са странници, може да са нещастници, които съдбата е захвърлила тук! Я да открия лицата им и да ги погледна! — повдигнал дрехата от лицата им и си казал: — Не, не бива да удрям такива хубави деца!

Пак ги завил, протегнал ръка към мъжа и го побутнал. Отворил момъкът очи, гледа — пред него възрастен шейх. Стреснал се, подвил нозе, седнал, хванал ръката на шейха и я целунал.

— Откъде сте, синко? — запитал старецът.

— Странници сме, господине! — от очите на Нур ед-Дин капнала сълза.

— Синко! — казал шейх Ибрахим. — Пророкът, Аллах да го благослови, ни съветва да уважаваме странниците. Я влез в градината, поразходи се да ти се отпусне душата!

— На кого е тази градина, господине?

— Наследих я от близки!

Шейх Ибрахим казал това само защото искал да са спокойни, когато влязат.

А каква градина била тя! Вратата — каменна, сводеста, по нея пъплят лози с едри гроздове: червени като рубин, черни като абанос. Вътре по асмата — чепки едри и прекрасни, по клоните — птици сладкогласни: славей чурулика, гугутка с нежен глас припява, дрозд черен с тихи трели упоява. По дърветата зреят сладки плодове, кайсия между камфор и бадем във цвят, и джанки, зарзали с цвета на буен ат, замайват сини сливи с вкуса си непознат, смокини червени, зелени и бели в най-ярки цветове изгрели. Цветя разпръснати навред — като бисери корали: роза пери се като кобила в приказна червенина, теменужка — сякаш сяра пламва в огнена жълтевина, и гергини, и шибои, и божури, пък и с нежните листенца момини сълзи — сякаш плачат с хиляди сълзи, маргаритката с око хитро се усмихва, нарцисът към розата намигва. Портокали натежали към земята и лимони с цвят на чисто злато. Разцъфнала в безбройни багри вред земята и млада пролет осветила е местата. Бълбука кротичко реката, птички чуруликат из листата, вятър свири тихо в тишината. Зефирът донася прохлада, времето донася отрада…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че шейх Ибрахим въвел Али Нур ед-Дин и неговата наложница Анис ал-Джалис в широко покрито помещение и те се възхитили от уредбата и от красивите вещи в него. Той им предложил да си хапнат, те яли до насита. Али Нур ед-Дин се обърнал към него:

— Шейх Ибрахим, нямаш ли нещо за пиене, че след ядене хората обикновено си пийват!

Шейхът донесъл вкусна студена вода, но момъкът възразил:

— Каква е тази вода, дето я носиш? Не такова пиене исках!

— Ами ти вино ли искаш? — запитал шейхът. — Аллах да ни пази от него! Аз от тринайсет години не съм пил такова нещо, защото пророкът е проклел всеки, който го пие, който го изстисква от гроздето и който го пренася!

— Ще ти кажа само две думи! — казал Али Нур ед-Дин. — Ако не ти си човекът, който е изстискал виното от гроздето, нито който го е носил, нито който го е пил — ще те настигне ли божието проклятие?

— Не, няма!

— Тогава вземи тези два динара и тези два дирхама отгоре, възседни онова магаре и го спри, като го оставиш по-далече от себе си. Видиш ли някого, тръгнал да си купи нещо, викни го и му кажи: „Вземи за себе си тези два дирхама и ми купи вино за тези два динара, пък го натовари на магарето!“ Тогава нито ще си го пил, нито ще си го носил, нито ще си го изстисквал и няма да те постигне наказанието, което ще удари други.

Разсмял се шейх Ибрахим на думите му:

— За бога, не съм срещал по-умен човек от тебе, нито съм чувал по-убедителна приказка!

— Аз пресметнах къде ти е ползата, и на тебе не ти оставаше друго, освен да се съгласиш! Хайде, донеси ни всичко нужно!

— Синко! — казал шейх Ибрахим. — Това помещение пред тебе е килер. Влез и си вземи каквото искаш — там има повече неща, отколкото би си поискал!

Влязъл Али Нур ед-Дин в килера, а в него — съдини от злато, сребро и кристал, подредени, от скъпи по-скъпи. Извадил каквото му трябвало, а когато шейхът донесъл бурето, налял вино в кани и шишета и заедно с наложницата си започнали да пият и да се наслаждават на красотите наоколо. „Но защо пък седя толкова далече от тях?“, си мислел шейх Ибрахим. „Да не би всеки ден да посрещам в този дворец хубавци като тях.“ И той се преместил в близкия ъгъл до двамата. А Али Нур ед-Дин напълнил една чаша, погледнал го и рекъл:

— Пий, да разбереш какъв хубав вкус има!

— Аллах да ме пази! — възкликнал шейхът. — От тринайсет години не съм правил такова нещо!

Оставил го Али Нур ед-Дин, изпил сам чашата, отпуснал се на земята и се престорил, че виното го е повалило. Анис ал-Джалис го изгледала и напълнила чаша, погледнала към шейх Ибрахим и рекла:

— Заклевам те в живота си, вземи я, изпий я, не ми отказвай, не ми я връщай. Приеми я, направи ми това удоволствие!

Протегнал шейх Ибрахим ръка, взел чашата и я изпил. Тя му наляла втори път, протегнала ръка:

— Това остана, господарю!

Поел той чашата, изпил я, тя му наляла трета, понечил да изпие и нея…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Али Нур ед-Дин се надигнал от мястото си и рекъл:

— Ей, шейх Ибрахим! Че каква стана тя? Преди час се кълнеше и се противеше, разправяше, че от тринайсет години не си го правил!

— Стана тя, каквато стана! — възкликнал шейх Ибрахим. — Но аз не съм виновен, тя ме накара!

Засмял се Али Нур ед-Дин, хванали се на сладка приказка и ето че една трета от нощта минала. Тогава наложницата рекла:

— Шейх Ибрахим, ще ми позволиш ли да запаля една от тези подредени свещи?

— Добре, иди, но запали само една! — съгласил се шейхът.

Надигнала се тя и като започнала да пали от първата свещ, не спряла, докато не запалила и осемдесетата. После седнала и Нур ед-Дин казал:

— Шейх Ибрахим, ще ми позволиш ли да запаля и един полилей!

— Иди и запали, ама само един! — казал шейхът. — Не прекалявай като нея!

Станал момъкът и като започнал с първия полилей, не спрял, преди да запали и осемдесетте. А шейх Ибрахим, вече доста пиян, рекъл:

— Че вие да не сте по-смели от мене!

Изправил се на крака, отворил широко всички прозорци и пак седнал до тях.

Но Аллах, който всичко вижда и всичко знае и който е направил така, че всяко нещо да си има причина, пожелал по това време халифът да си седи пред прозорците и да гледа към Тигър на лунна светлина. Взрял се той нататък и забелязал как светлините се отразяват във водата. Обърнал поглед към двореца и видял, че целият блести от запалените свещи и полилеи.

— Доведете ми Джаафар Бармаки! — възкликнал той.

Миг не минал — и Джаафар застанал пред емира на правоверните.

— Ей, ти, куче на везирите! — викнал халифът. — Уж разправяш, че ми служиш, а не ми казваш какво става в град Багдад!

— Защо ми говориш така? — запитал Джаафар.

— Ако град Багдад е още мой, питам те защо Дворецът на развлеченията блести с всичките си свещи и полилеи, защо са отворени всичките му прозорци? Тежко му на онзи, който е имал смелостта да направи всичко това само да не са ми отнели халифството!

Джаафар надзърнал към градината и що да види — целият дворец в светлини, блести по-силно от самата луна.

— О, емир на правоверните — казал Джаафар, — миналия петък шейх Ибрахим ми каза: „Господарю Джаафар, ще ми се да зарадвам децата си за твое здраве и за здравето на емира на правоверните! Иска ми се да взема разрешение от халифа и да обрежа децата си в двореца!“ „Прави каквото искаш, и зарадвай децата си!“, казах аз. „Ако Аллах е пожелал, аз сам ще кажа на халифа, щом го срещна!“ Той си отиде, а аз забравих да ти кажа!

— Ех, Джаафар! — казал халифът. — Ако имаше един грях към мене, сега два гряха ти станаха, защото сбърка два пъти! Първия — че не си ми съобщил за молбата му. Втория — че не си разбрал какво ти е поискал! Та той е дошъл при тебе и ти е казал това, за да ти намекне, че моли за малко пари — да си помогне в това, което е намислил, а ти нито си му дал, нито си ми казал аз да му дам!

— Забравих, емир на правоверните! — казал Джаафар.

— Кълна се в името на родителите си и на децата си! — възкликнал Харун ар-Рашид. — Аз ще прекарам сам останалата част от нощта при него!

— О, емир на правоверните! — възразил Джаафар. — Вече мина полунощ, към този час всички се разотиват.

— Трябва да отида начаса! — настоял халифът.

Млъкнал Джаафар, объркал се, не знаел какво да прави. Халифът станал, той тръгнал след него, а след тях — и слугата Масрур. Тримата излезли преоблечени в дрехи на търговци. Излезли от двореца, тръгнали по уличките и ето че стигнали до онази градина. Гледа халифът — портичката отворена. Влезли вътре, стигнали до градината и спрели под двореца.

— Ей, Джаафар! — казал халифът. — Искам да се промъкна да ги видя, но без те да ме видят — той се огледал и видял високо орехово дърво. — Ще ми се да се кача на това дърво! Клоните му са досами прозорците.

Покатерил се халифът на дървото, хващал се от клон на клон и стигнал до клона срещу прозореца. И що да види — момък и мома като две месечини — хвала на Създателя! Видял и шейх Ибрахим, с чаша в ръка, да говори:

— Стопанке на хубостта прекрасна, без пеене е работата празна! Не си ли чула думите на стихотвореца:

Завърти я с песен с весели куплети,

че луната даром няма да ти свети!

        Не вдигай без песен чашата звънлива —

        конят пие само ако му подсвирват!

Когато халифът видял всичко, гневна пот потекла по челото му. Той слязъл и викнал:

— Джаафар, никога през живота си не съм виждал такова благородство сред праведните хора, каквото видях тази вечер! Я се качи и ти на дървото и погледни — пък може и тебе да те достигнат благата на праведните!

Джаафар се уплашил за кожата си. Качил се на дървото, погледнал и видял тримата. Шейхът държал в ръка чаша. От срам Джаафар не могъл да намери думи. Халифът го огледал отново и рекъл:

— Трябва да видим кой ги е довел тези на това място и кой ги е вкарал в двореца ми! Но пък очите ми не са виждали хубавци като това момче и това момиче — по хубост, по стан, по стройност! Хайде, Джаафар, нека се качим двамата на онзи клон срещу прозореца и да ги погледаме.

Покатерили се двамата на дървото, надзърнали и чули шейх Ибрахим да казва:

— Господарке, пия лек аз болка да лекувам, но той горчив е без звънки трели струнни!

— Слушай, шейх Ибрахим! — отговорила Анис ал-Джалис. — Ако имахме някакъв музикален инструмент, повече радост не ни трябва!

Шейх Ибрахим излязъл за малко и се върнал с уд. Загледал го халифът — това бил удът на неговия нахлебник Исхак.

— За бога! — възкликнал халифът. — Ако наложницата запее и песента й не е хубава, всички ви ще разпъна на кръст, а ако е хубава — ще им простя и ще разпъна само тебе!

— Божичко, направи така, че да не пее хубаво! — възкликнал Джаафар.

— Защо?

— Защото, ако ни разпънеш на кръст заедно, ще ни бъде по-весело! — отговорил Джаафар и халифът се разсмял.

Наложницата взела уда, настроила струните му, звъннала по тях така, че и желязото да се разтопи от удоволствие, и запяла:

Дай своето, но чуждото не вземай —

        доброто всеки носи в този свят!

И тук, и там — в крилете ни не стреляй —

        животът с мъка е достатъчно богат!

Гневът на враг ни дава глътка въздух

        и да умрем съвсем не ни е страх!

Че спрем ли тук — ще свърши всяка мъка,

        не дай си бог да ни припишат грях!

— За бога, през живота си не съм слушал по-хубав глас! — възкликнал халифът. — Слушай, Джаафар! Хайде измисли някаква хитрост да разберем каква е тази работа — така че те да не усетят, че сме ги видели!

Тръгнали халифът и Джаафар към Тигър. Но ето пред тях — някакъв рибар, изправил се, риба си лови. Той бил точно под прозорците на халифа. Халифът се надвесил над него, познал го и му креснал:

— Ей, Карим[4]!

Обърнал се към него, като чул, че го викат по име, и като видял халифа, коленете му се разтреперили, замолил се:

— За бога, емир на правоверните, знам, че което направих, е нарушение на волята ти, но бедността и многобройната ми челяд ме доведоха до това, което виждаш!

— Я хвърли за мой късмет! — наредил халифът.

Зарадвал се рибарят, метнал мрежата, изтеглил я, а в нея — най-различни риби.

— Съблечи си дрехите, Карим! — рекъл зарадван халифът.

Съблякъл си рибарят дрехите — а имал джубе от дебела вълна със сто кръпки отгоре, натъпкано с въшки — поникнали им и опашки, и с бълхи — толкова дебели, че в космите му се заплели. Снел и чалмата си от главата — от три години не я бил развивал, просто се била изтъркала отвътре и той все навивал, кога му падне, по един парцал над предишния. А халифът съблякъл двете си наметала — от искендерунска и от баалбекска коприна, и му казал:

— Вземай и се облечи!

Облякъл халифът джубето на рибаря, сложил си и чалмата му и рекъл:

— А сега си върви и си гледай работата!

Една бълха взела, че полазила по кожата на халифа, той се зачесал ту по лявото, ту по дясното рамо, заподскачал, завикал:

— Ей, рибарю, как може в това джубе да има толкова много бълхи!

— Господарю! — отговорил рибарят. — Те сега ще те поболят, но мине ли седмица, не само че няма да ги усещаш, но и няма да мислиш за тях!

Засмял се халифът и го отпратил да си върви по пътя. Сам той взел уловената риба, покрил я отгоре с малко трева и отишъл при Джаафар. Когато се изправил пред него, везирът си помислил, че пред него е Карим рибарят, изплашил се да не пострада, и викнал:

— Ей, Карим, какво те води насам? Я си спасявай душата, че халифът е тука!

Разсмял се халифът, а везирът възкликнал:

— Ама ти да не си нашият господар, емирът на правоверните?

— Да, Джаафар! — отговорил халифът. — Ти си ми везир, двамата дойдохме тук — и пак не ме позна! Как тогава ще ме познае шейх Ибрахим, който е пиян? Ти си стой тук, докато се върна!

Халифът пристъпил към вратата на двореца и почукал. Надигнал се шейхът и запитал:

— Кой е зад вратата?

— Аз съм Карим рибарят! Чух, че имаш гости, та ти донесох малко риба — хубава е!

Отворил шейх Ибрахим вратата, влязъл халифът и ги поздравил.

— Е, добре дошъл, крадец, разбойник и комарджия! — викнал шейх Ибрахим. — Я ни покажи рибата си!

Халифът я показал и те видели, че е още жива и мърда.

— За бога, господине! — възкликнала наложницата. — Рибата ти е хубава, ама да беше я изпържил!

— Дадено, за бога! — казал шейх Ибрахим и се обърнал към халифа: — Ей, рибарю, ами поне да беше я донесъл пържена! Изпържи и тогава я донеси!

— Дадено, ще я изпържа и ще я донеса! — отговорил халифът.

Той отишъл в колибата на пазача, поразтърсил се из нея, намерил всичко, което му трябва — тиган, сол, мащерка. Запалил огнището, изпържил добре рибата, а когато станала готова, я подредил върху бананови листа и нарязал отгоре парченца лимон. Взел я и им я поднесъл. И тримата яли до насита и като свършили, си измили ръцете.

— За бога! — възкликнал Али Нур ед-Дин. — Ти, рибарю, тази вечер ни стори добро!

Пъхнал ръка в джоба си, извадил три динара от онези, които му бил дал мамелюкът на тръгване, и рекъл:

— Рибарю, извинявай! За бога, ако те познавах преди онова, което ми се случи, ти никога вече нямаше да бъдеш беден! Но сега вземи толкова, колкото мога да ти дам!

Подхвърлил динарите на халифа, той ги взел, целунал ги и ги сложил в джоба си — пък му се искало само едно: да чуе как пее наложницата!

— Благодаря ти за благоволението! — казал халифът. — Но между безкрайните ти милостини най-много желая една — да чуя как пее наложницата!

— Ей, Анис ал-Джалис! — викнал Али Нур ед-Дин. — Изпей нещо да направиш удоволствие на този рибар — той иска да те чуе!

Тя взела уда, прокарала пръсти по струните, настроила ги с ключа и запяла:

Докосват струните игриви моминските ми пръсти,

душата мъртва съживяват, когато ги докосват!

        Най-съкровеното разкрива ни песента игрива,

        пред нея злото занемява, доброто се открива!

— Е, рибарю, хареса ли ти как наложницата дърпа струните? — запитал Али Нур ед-Дин.

— Да, за бога! — възкликнал халифът.

— Нека тя да ти е дар от мене — благороден дар, щом веднъж се даде, не се връща! — изправил се, хванал момата за ръка и я бутнал към халифа, който се преструвал на рибар: — Хайде, отивай си и си вземай наложницата!

Погледнала го наложницата и възкликнала:

— Господарю, нима ще се разделим, без да се сбогуваме? Щом трябва — добре, но искам да се сбогуваме!

И изпяла следното:

Изчезвам аз, но твойто място

                остава празно във душата.

Ще моля бога аз всечасно

                пак да ни срещне на земята!

А щом свършила песента си, Нур ед-Дин й отговорил:

— Прости се с мене! — каза на раздяла,

                през сълзи, с много мъка и страдание.

— След мен какво ще правиш? — тихо казах.

                — Питай не мен, а който жив остане!…

Мъчно му станало на халифа, не искал той да ги разделя, обърнал се към младите и запитал:

— Господарю Али Нур ед-Дин, кажи ми какво ти се е случило?

Разказал Али Нур ед-Дин какво му се било случило, и когато халифът разбрал каква е работата, рекъл:

— А сега накъде отиваш?

— Широка е земята на Аллаха! — отговорил Али Нур ед-Дин.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът казал на Али Нур ед-Дин:

— Аз ще напиша едно писмо, ти ще го занесеш на султан Мохамед Сулейман аз-Зайни. Щом го прочете, той няма да ти стори зло…

— Че къде се е чуло и видяло рибар да си пише с царе! Такова нещо никога не е имало!

— Ще ти обясня защо е така. Ние сме се учили при един и същ факих, аз бях помощник-учител. След това щастието се усмихна на него, той стана султан, а Аллах направи мене рибар. Но щом го помоля за нещо — той го прави!

— Пиши, пък да видим! — казал Нур ед-Дин.

Взел халифът перо и мастилница, написал отгоре „В името на Аллаха“ и продължил: „И после… Това е писмо от Харун ар-Рашид, син на Махди, до Мохамед Сулейман аз-Зайни, когото съм направил мой заместник в една област на царството ми. Уведомявам те, че на приносящия настоящото писмо Али Нур ед-Дин, син на везира Хакан, веднага щом пристигне при тебе, ти ще трябва да отстъпиш властта си и да го сложиш да седне на твоето място. Назначавам го на поста, който ти заемаше преди него, и не нарушавай повелята ми! Поздрави!“

Дал той писмото на Али Нур ед-Дин. Поел го той, целунал го, сложил го в чалмата си и начаса потеглил на път. Стигнал до двореца на султана и го викнал с висок глас. Чул го султанът, поканил го. Щом се явил пред него, момъкът целунал земята пред нозете му, измъкнал писмото и му го подал. Щом видял името си, изписано с почерка на емира на правоверните, султанът се изправил на крака, целунал го три пъти и рекъл:

— Слушам и се подчинявам на всесилния Аллах и на емира на правоверните!

Пристигнали четиримата кадии, дошли и емирите и пред тях султанът съобщил, че е решил да се откаже от властта. Но ето че се появил везирът Муайн бен Сауи. Султанът му подал писмото от халифа, а той, щом го прочел, го накъсал на парчета, налапал ги, сдъвкал ги и ги изплюл.

— Горко ти! — викнал ядосан султанът. — Защо направи това?

— Този тук нито е срещал халифа, нито везира му! — отговорил Муайн бен Сауи. — Той с хитрост е накарал дявола да му подпише писмо с почерка на халифа! Ако написаното бе вярно, щеше да ти го донесе някой висш слуга или емир… А този си го носеше сам!

— И какво да правим? — запитал султанът.

— Я остави на мен този момък! Ще го взема от тебе и ще го пратя в Багдад по човек. Ако говори истината, ще се върне с височайше писмо с назначение! Ако не говори — от там ще ни го пратят под стража и тогава аз ще го заставя да си плати дълга към мене!

Той викнал стражите, те блъснали момъка и го заудряли, наредил да оковат нозете му и извикал тъмничаря.

— Ей, Кутейт! Искам да вземеш този, да го хвърлиш в някое от подземията в затвора. И да го измъчваш денем и нощем!

Тъмничарят откарал Али Нур ед-Дин в затвора, заключил портата зад него, а после му наредил да си подмете удобно място зад вратата, постлал му там килим, дал му възглавница, оставил го да седне там, снел му оковите и му направил още добрини. А Муайн бен Сауи всеки ден му нареждал да го бие. Той се преструвал, че го измъчва, а се отнасял към него от добре по-добре. И така продължило четирийсет дни.

На четирийсет и първия ден в града се получил дар от халифа. Разгледал го султанът, харесал му дарът, поговорил с везирите си за кого би могъл да бъде, и запитал:

— А да не би този дар да е за новия султан?

— Трябваше да го убием още като дойде! — казал везир Муайн бен Сауи.

— Ей, за бога, добре, че ми напомни! — възкликнал султанът. — Я иди, извади го и му отсечи главата!

— Слушам и се подчинявам! — скочил везирът.

Изскочил радостен, викнал валията и му наредил да съобщи какво било наредено. Чули хората глашатая, всички се затъжили, заплакали — деца в училищата, търговци по дюкяните. Забързали хората да си заемат места и да гледат от там. А везирът с десет мамелюци отишъл при затвора и викнал на Али Нур ед-Дин:

— Това е най-малкото наказание за онези, които подправят писма от халифа до султана!

Повели го из Басра и го довели под двореца на султана. Пристъпил към него палачът и рекъл:

— Аз съм роб на главния стражник! Но ти ми кажи — ако ти трябва нещо, аз ей сега ще го свърша! Малко ти остана да живееш — чакаме само знак от прозореца на султана!

Момъкът се огледал наляво и надясно и рекъл:

О, има ли приятел със милост да помогне?

Аз питам — ще намеря ли отговор достоен?

        За бога — ето вече животът отминава,

        а който дава милост — той милост получава!

Смилете се, подайте ми чаша със водица

и нека е блажена добрата ви ръчица!

Пресегнал се палачът и му подал чаша вода. Скочил везирът от мястото си, ударил с ръка чашата, счупил я и викнал на палача да сече по-бързо главата му. Докато той превързвал очите на Али Нур ед-Дин, хората закрещели срещу везира, всичко се объркало. Точно тогава във въздуха се вдигнали облаци прах. Погледнал нататък султанът от двореца и наредил:

— Я вижте какво има там!

Този прах бил от конниците на Джаафар, везирът на халифа. А ето защо се появили те.

Трийсет дни халифът не си спомнил историята с Али, сина на Хакан, никой не му бил напомнил за нея. Но една вечер той минал край стаята на Анис ал-Джалис и чул нежния й глас:

Далеч ли си, наблизо ли оставаш —

устата вечно ще те споменава!

И заплакала още по-силно. Той отворил вратата, влязъл в стаята и я видял да плаче. Тя целунала земята пред нозете му и рекла:

Ти, който си по корен и рождение богат!

Дари със плод и клона си — да бъде той влагат!

        Обет ни даде — на доброто с добро да заплатиш!

        Ще ти напомня — да не го забравяш вече ти!

— Коя беше ти? — запитал халифът.

— Аз съм дарът за теб от Али бен Хакан — отговорила тя. — Искам да си изпълниш обещанието, което ни даде, и да ме изпратиш при него с послание. Ето, трийсет дни вече минаха и аз не мога да заспя!

Халифът извикал Джаафар Бармаки и рекъл:

— От трийсет дни не съм чул нищо за Али бен Хакан: Да не би султанът да го е убил? Искам веднага да заминеш за Басра и да ми донесеш новини от двамата!

Джаафар отпътувал, а като стигнал и видял тълпата и бъркотията, запитал:

— За какво са се събрали тези?

Разказали му какво е станало. Джаафар забързал при султана, приветствал го, казал му, че ако с Али Нур ед-Дин се случи нещо лошо, халифът ще погуби всеки, заради когото е станало това. После назначил младежа за султан на мястото на Мохамед бен Сулейман аз-Зайни. Останал да погостува три дни в Басра, а на четвъртия Али се обърнал към Джаафар:

— Много ми се иска да видя емира на правоверните!

На сутринта се помолили и всички се метнали на конете. Взели и Муайн бен Сауи, който вече съжалявал за стореното. Пътували, що пътували, стигнали в Багдад, влезли при халифа, разказали му за станалото, той прегърнал Али Нур ед-Дин и му казал:

— Вземи този меч и отсечи главата на врага си!

Взел той меча, пристъпил към Муайн бен Сауи, а той му рекъл:

— Аз направих това, защото такъв ми е обичаят, пък и ти го направи, щом такъв ще бъде твоят обичай!

Изпуснал Али меча от ръката си, погледнал към халифа и рекъл:

— О, емир на правоверните, той ме хвана натясно с тези си думи!

И продължил с думите на поета:

Измамна дума мами всички, щом се появява,

добрата дума — само измамника измамва!

— Остави го! — казал халифът и се обърнал към Масрур: — Хайде, Масрур, отсечи му главата!

Масрур отсякъл главата на злодея, а халифът се обърнал към Али бен Хакан:

— Кажи ми сега какво искаш от мене?

— Господарю, имам нужда само да гледам лицето на ваше величество!

— С удоволствие! — отговорил халифът.

Той извикал наложницата и тя се явила пред него. Тогава той дарувал двамата, направил Али свой нахлебник и така той останал при него, докато не дошло време да си отиде във вечния живот…

* * *

— Но това, царю честити, не е по-удивително от историята на един търговец и неговите деца.

— А каква е тази история? — запитал цар Шахриар.

И Шахразад заразказвала:

[1] В арабската традиция наличието на естествена бенка върху лицето на мъж или на жена е израз на особена благородна красота, поради което слагането на изкуствени бенки и сред жените, и сред мъжете се е възприемало като нещо напълно естествено и отговарящо на естетическите норми — бел.прев. ↑

[2] Прекрасната събеседничка — бел.прев. ↑

[3] Дом на мира — резиденция на багдадските халифи — бел.прев. ↑

[4] Благородният — бел.прев. ↑

Приказка за търговеца Аюб, сина му Ганим и дъщеря му Фатна

Разправят, царю честити, че едно време живял един търговец. Той имал син като ясен месец при пълнолуние на име Ганим бен Аюб ал-Мутим ал-Маслуб, а той си имал сестра на име Фатна с рядка хубост и прелест…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че този търговец, след като умрял, оставил на децата си много пари и стока, сто товара копринени платове, дамаски и мускусни аромати. Синът му взел тези стоки и отпътувал сам за Багдад — това се случило по времето на Харун ар-Рашид. Аллах предопределил да стигне с мир. Наел си хубав дом, подредил го с килими и възглавници, окачил завеси и оставил там стоката, мулетата и камилите. Отпочинал си, багдадските търговци и първенци го поздравили с пристигането. Той взел една бохча с десет отрязъка скъпи платове и отишъл на пазара при търговците, продал ги, спечелил за един похарчен динар два. Лека-полека започнал да продава платовете си. И така — цяла година. Един ден в началото на втората година той пак отишъл на пазара и видял, че портите му са затворени. Запитал за причината и му отговорили:

— Почина един търговец, всички отидоха на погребението му.

Той се измил, отишъл до молитвения дом, помолил се за душата на умрелия. После всички търговци тръгнали с погребалната каруца. Процесията стигнала до изкопания гроб в гробищата извън града. Видели, че близките на умрелия били вдигнали до него шатра и окачили в нея свещи и кандила[1]. Погребали умрелия и четците започнали да четат Корана пред гроба. Насядали всички, за да го изслушат, дошло време за вечеря, поднесли сладки. Хапнали, измили ръцете си, а умът на Ганим все при стоката му летял — страх го било от крадци. Заизмъквал се между хората, извинил се, че има работа, и си тръгнал, като гледал да не сбърка пътя. Когато стигнал до градската порта, било полунощ. Тя била затворена, чували се само лай на кучета и вой на вълци. Заоглеждал се за някое място, където да преспи, видял висока гробница, оградена с четири стени, по средата — палма. В нея се влизало през двукрила порта. Влязъл вътре, помъчил се да заспи, но сънят не идвал. Изправил се, открехнал портата, надзърнал навън и забелязал в далечината да примигва светлина, която се движела по пътеката към гробницата, където се криел той. Изплашил се за живота си, побързал да затръшне вратата, покатерил се на палмата и се сврял в клоните й. Забелязал трима роби — двама мъкнели сандък, третият държал в ръка мотика и фенер. Доближили гробницата. Един се покатерил на стената, слязъл и отворил портата отвътре. Седнали и затворили портата зад себе си.

— Братя! — рекъл единият. — Доста се изморихме, вървяхме, спирахме, вдигахме, сваляхме, отваряхме порти, затваряхме порти, сега и сандъка трябва да заравяме. Мина полунощ, дъх не ни остана. Я да поседнем, да си починем, пък после ще си свършим работата! Нека всеки разкаже защо е скопен, и за всичко, каквото му се е случило, че нощта да мине по-леко.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че първият роб заразказвал:

Приказка на роба, който носел фенера

Когато бях петгодишен, в моя град се появи търговец на роби. Той ме взе и ме продаде на един чауш, който имаше тригодишна дъщеря. Станах на дванайсет години, а тя — на десет. Не криеха лицето й от мене. Един ден се срещнахме на уединено място, тя току-що бе излязла от домашния хамам — цялата ухаеше, дъхаше на благовония, лицето й — като луна в четиринайсетия ден! Тя ме закачи, аз я закачих, като ми се изду онази ми ти работа — колкото голям ключ! Бутна ме тя на земята, хвана ме за шията, седна на корема ми и се затъркаля по мене! Разголи ми се нещото и тя, като го видя такова издуто, го хвана в ръка, започна да го търка между гърдите си и между краката, но над дрехите си. Прегърнах я с две ръце през шията, тялото ми се цепеше, усещах само как нещото ми разкъсва дрехите, намъква се между краката й и й отнема моминството. А когато се осъзнах какво е станало, избягах при приятели.

Влязла при нея майка й и като видяла как е, паднала в несвяст. После направила всичко, за да не се ядоса бащата, скрили от него за станалото.

По-късно майка й я сгоди за един бръснар, който бръснел баща й. Приготвили я за женитба, дали й зестра от себе си, а баща й все нищо не знаел, все гледали някак да оправят работата и да покажат, че е мома. А една нощ ме пипнаха и ме скопиха.

Когато я отведоха при годеника й, направиха ме неин слуга, по нейна молба ме заставиха да вървя пред нея навсякъде — кога до бащината й къща, кога при хамама. Скриха й срама — през първата нощ заклали върху ризата й гълъб.

Та ето защо съм скопен.

* * *

Тогава заразказвал вторият роб:

Приказка на втория роб, който носел сандъка

Още от осемгодишна възраст се научих да лъжа. Веднъж на годината мамех търговците на роби така, че те се изпокарваха помежду си. Разтревожи се моят стопанин от тази работа, предаде ме на посредник търговец и му нареди да вика на пазара:

— Кой ще купи този роб с неговия порок?

— Какъв е порокът му? — питаха хората.

— Лъже по един път на година! — отговори търговецът.

Дойде един друг търговец при посредника. Спазариха се, стопанинът ми си прибра парите, посредникът ме отведе в дома на търговеца и аз останах при него до края на годината. Ето че по живо, по здраво дойде и новата година — бе благодатна, богата с плодове. Търговците започнаха да се канят един друг на угощения. Веднъж стопанинът ми се сети, че му трябва нещо от къщи, и ми рече:

— Ей, робе, я се качи на мулето и иди у дома, вземи от господарката си това и това и бързо се връщай!

Подчиних се на повелята му и тръгнах. Но когато приближих къщата — завиках, заплаках, събраха се хората от махалата, чуха ме и господарката, и дъщерите й, отвориха вратата и ме запитаха какво е станало, а аз отговорих:

— Господарят ми бе седнал край една стара стена с приятелите си, а тя взе, че се срути върху него. Като видях какво им се случи, се метнах на мулето и бързо дойдох да ви го кажа!

Закрещяха жената и дъщерите, завикаха, започнаха да разкъсват дрехите си, заудряха плесници по лицата си. Жената на господаря от мъка започна да трупа нещата в къщата едно върху друго, изкърти таваните, изпочупи подовете и прозорците, изпоцапа стените с кал и все викаше:

— Горко ти, Кафур! Я ела тук, помогни ми, кърти тези долапи, чупи тези съдини!

Измъкнахме заедно черчеветата на къщата, изпочупих всичко, измъкнах и изпотроших нещата от долапите, качих се на покрива, изкъртих всичко, каквото ми попадна, и крещях:

— О, господарю наш!

А господарката изскочи навън с непокрито лице, с непокрита глава, изскочиха дъщерите и синовете.

— Ей, Кафур! — викнаха те. — Тичай пред нас да ни покажеш мястото под стената, където умря господарят ти! Да го измъкнем изпод развалините и да го погребем достойно!

Затичах се пред тях и продължавах да викам:

— О, господарю!

А те — след мене с непокрити лица викат, ли викат:

— О, мъка наша, гибел наша!

Всички тичаха с нас, плачеха на глас и си биеха плесници.

Затичали се при валията и му съобщили какво е станало…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТДЕСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на роба със сандъка:

* * *

Разправят, царю честити, че хората разказали на валията какво се е случило, той скочил, метнал се на коня си и взел няколко работници с лопати и кошници и забързали след мене.

А аз тичах напред, плачех, виках, сипех прах по главата си, удрях си плесници. Ето че довтасах при мъжете, видя ме господарят ми, изуми се, посърна и викна:

— Какво ти е, Кафур? Защо си така, какво е станало?

— Когато ме изпрати у дома — заговорих аз — да ти донеса каквото поиска, отидох вкъщи, влязох и какво да видя — стената в голямата стая се срутила и цялата стая рухнала върху господарката и децата й!

— Не е ли останала жива господарката? — възкликна той.

— Никой не е останал жив! Сега нямаш нито къща, нито хора в нея и следа няма от всичко това! Дори овцете, гъските и кокошките — изпояли ги кучетата и котките!

Причерня пред очите на господаря, той не успя да овладее душата и ума си, не можа да се задържи на крака, коленете му се подкосиха, кръстът му се пречупи, той започна да разкъсва дрехите си и да скубе брадата си и хвърли чалмата от главата си.

— Ах, ах, децата ми! Ах, ах, жена ми! Ах, ах, мъка страшна! На никого да не се случва това, което се случи на мене!

Завикаха като него и приятелите му търговци, заплакаха, заоплакваха го, разкъсваха дрехите си. Изскочи господарят ми от градината, изскочиха и другите и изведнъж видяха голям облак прах, викове — хора крещят. Другата тълпа идваше насам. Това беше валията с хората си, а след тях — близките на търговеца. Най-напред господарят ми зърна жена си и децата си, стресна се, засмя се и викна:

— Но какво ви е, какво се е случило с вас вкъщи?

А те, щом го зърнаха, и възкликнаха:

— Слава на Аллаха, ти си бил жив и здрав!

— А на вас вкъщи какво ви се е случило? — запита той.

— Всичко е добре, живи-здрави сме, нищо лошо не ни се е случило! Но твоят роб Кафур дойде и викна: „Господарят ми бе приклекнал до стената в градината, а тя падна върху него и той умря!“

— За бога — отговори господарят. — Но той току-що притича тук и викаше: „И господарката, и децата — всички измряха!“

Господарят се обърна към мене — чалмата бе паднала от главата ми, аз все още плачех.

— Горко ти! — кресна той. — Зловреден роб! Греховно семе — проклето племе! Какво направи! За бога, ще скъсам кожицата ти, ще я отделя от месото, ще отлепя месото от костите ти!

— За бога — отговорих, — ама нищо не можеш ми стори. Ти ме купи с порока ми — такова бе условието! И свидетели ще потвърдят, че знаеше за него — че лъжа всяка година по веднъж! Това бе половината ми лъжа. Щом наближи краят на годината, ще излъжа и другата половина, за да стане цяла!

— Ти, най-проклет между робите! Нима всичко това бе само половината лъжа? А то такива беди ми донесе! Махай се от главата ми, освобождавам те!

— За бога, ти може и да ме освобождаваш, но аз не те освобождавам от себе си преди края на годината — трябва да изрека втората половина от лъжата си! Като свърша тази работа, ме изкарай на пазара, за да ме продадеш, както си ме купил, с порока ми! Не ме освобождавай — че какво ще правя с тази свобода?

Докато разговаряхме така — ето ги и хората от селото, мъже и жени, бързат да изкажат съболезнования. Ето го и валията с хората си. Господарят ми заедно с търговците отиде при валията и му разказа какво е станало и че това е само половината лъжа. Колкото хора се събраха, много ме клеха и ругаха, а аз се смеех и говорех:

— Как така господарят ми ще ме ругае, щом ме е купил с порока ми?

Той се ядоса и викна:

— За бога, цял живот по-проклет роб от този не съм виждал! И разправя, че това било половината лъжа — какво ще стане, ако лъжата стане цяла! Тогава може би ще събори един-два града!

Ядосан, отиде при валията, но ме удари така силно, че ми причерня пред очите и припаднах. Той начаса довел бръснаря, който ме скопил и спрял кръвта с горещо желязо. Когато дойдох на себе си, бях вече скопец. А господарят ми каза:

— Както ти ми изгори душата с най-скъпото ми нещо, така и аз ти изгорих живота с най-скъпото ти нещо!

После ме продаде доста скъпо, защото вече бях евнух.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на роба със сандъка:

* * *

Все сея бъркотии навсякъде, местя се от емир при емир, от големец при големец. Купуваха ме, продаваха ме, докато се оказах в двореца на емира на правоверните. Но вече пречупи се душата ми, отслабна плътта ми. Това скопяване ме погуби!

* * *

Двамата роби изслушали разказа му и се обърнали към третия роб:

— Разкажи ни и ти твоята история!

— Братовчеди! — рекъл той. — Онова, което разказахте, е празна работа! Аз да ви разкажа защо ме скопиха — макар да заслужавах повече от това! Хем господарката си прекарах, хем сина й, но това е дълга история! Не е сега време да ви я разказвам! Вече се съмва, утрото може да ни завари тук с този сандък и ще си изгубим душиците, ако навреме не се измъкнем навън.

Изкопали тримата дупка между четири гроба, колкото сандъкът да влезе в нея. Наместили го, насипали го отгоре с пръст, излезли от гробищата, затворили портата и изчезнали от погледа на Ганим бен Аюб. Той разбрал, че е вече сам, и си рекъл: „Я да видим какво има в този сандък!“ Когато блеснала зората и дошла светлината, той слязъл от палмата, разровил пръстта с ръце, очистил отгоре сандъка, взел камък, ударил катинара, строшил го и надигнал капака. Надзърнал и що да види — омайна девица, гърдите й се вдигали и отпущали, била хубава и красива, с много накити със скъпоценни камъни. Ганим бен Аюб схванал, че против нея има скроена хитрост, и решил да я спаси. Измъкнал я от сандъка. Щом вдъхнала свежите ветрове и въздухът нахлул в ноздрите й, кихнала, въздъхнала, закашляла се и от гърлото й изскочила топка биле омайниче, толкова голяма, че ако я подуши слон, ще спи цели две нощи. Отворила тя очи, огледала се и рекла с нежен глас:

— Горко на тези, които ме изпратиха в забвение, ще плащат те в съдния ден, в деня на моето възкресение! Кой беше този, който ме обрече завинаги на зла прокоба, кой ме зарови между четирите гроба?

— Господарке! — рекъл Ганим. — Само аз, Ганим бен Аюб ал-Мутим ал-Маслуб, съм пред този гроб да те измъкна от бедата и да ти върна свободата!

— Благородни момко, кой ме доведе на това място? — запитала тя.

— Господарке! — отговорил той. — Трима роби те донесоха в този сандък!

Той й разказал какво се било случило, и тя рекла:

— Момко! Хвала на Аллаха, който ме подхвърли при човек като тебе! Сега сложи ме пак в сандъка и го изнеси на пътя! Щом намериш някое муле или магаре под наем, натовари сандъка и ме отведи у дома си. Аз ще ти разкажа историята си и ще ти донеса само добрини!

Момъкът излязъл на пътя, наел един човек с муле, натоварил сандъка, а и в сърцето му вече пламтяла обич към нея. Крачел той весел — все пак това било наложница, която струвала десет хиляди динара, а с всичките си накити и огърлици — много повече. Стигнал по живо, по здраво до дома си, разтоварил сандъка, отворил го…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Ганим бен Аюб измъкнал момата от сандъка, тя се огледала и видяла, че стаята е приятна, подът е покрит с многоцветни килими с весели шарки, видяла и струпаните денкове и топове с платове. Разбрала, че той е голям търговец с много пари. Открила лицето си, огледала го. Той бил хубав момък и тя го обикнала от пръв поглед.

— Дай нещо да хапнем! — рекла.

Ганим бен Аюб излязъл на пазара и купил всичко нужно — зеленчуци, месо, вино и други неща, донесъл ги вкъщи, седнали да се хранят, яли, що яли, докато се наситили. Той донесъл вино — пили, що пили и се закачали, зачервили се бузите им, пламнали очите им, приискало се на Ганим бен Аюб да разцелува неволницата и да преспи с нея и рекъл:

— Господарке, дари ми една целувка — пък може да охладиш огъня на сърцето ми!

— Слушай, Ганим! — рекла тя. — Потърпи да се напия и да забравя — тогава ще ти разреша, но да го направиш тайно, така че да не усетя целувката ти.

Тя съблякла наметалото си и останала по риза. Пламнало желанието на Ганим и той рекъл:

— Разрешаваш ли каквото те помолих, господарке?

— За бога, не бива да го правиш, защото лошо ти се пише!

Огорчила се душата на Ганим и тъй като пред онова, което искал, застанало препятствие, страстта му се разгоряла още по-силно и той казал следните стихове:

                Кажи, защо скръбта отлита

                в целувката, макар и скрита?

Единствено с добро и с време

целувка може да се вземе.

                Насила може!… — Не, мой мили,

                тя нежелана е насила!

Да мисли всеки, що си иска —

по-сладка любовта е в риска!

                Тя разстояния скъсява,

                за ден да е — навек остава!

Любовта растяла, огънят в сърцето му се възвисявал, а тя го отблъсквала и казвала:

— Не ти трябва да ме обичаш!

Ганим потъвал в морето на безумната си страст, а девойката ставала все по-въздържана. Дошла нощта със свойта тъмнина, спуснал се над нея плащът на съня. Ганим запалил светилниците и свещите, за да стане по-уютно, помилвал нозете й, целунал ги, пооткрил ги, а те — като масло меки, притиснал лицето си о тях и рекъл:

— Господарке, прости на пленника на твоето дихание, изхвърли от погледа си това страдание! Нищо не е разтревожвало така сърцето ми, преди да се появиш ти!

— За бога, господарю, светлина на очите ми! — отговорила тя. — В тебе съм влюбена, за тебе съм привързана, но знам, че не можеш да ме достигнеш!

— И какво пречи? — запитал той.

— Някоя нощ ще ти разкажа историята си, за да знаеш съдбата ми, да ми простиш и да приемеш извинението ми!

Тя се хвърлила в обятията му, обгърнала шията му с ръце, зацелувала го — и така се закачали те, докато любовта не ги покорила изцяло. Цялата нощ те били така в едно легло, но всеки път, когато той посягал, тя се отдръпвала от него. И така — цял месец. Любовта на единия преливала в сърцето на другия, те нямали търпение, кога ще се слеят. Една вечер той седял до нея, двамата си пийнали. Протегнал ръка през тялото й, погладил гърдите й, погладил корема й, слязъл към пъпа й. Тя се стреснала, скочила, опипала дрехите си, затегнала ги и пак легнала. Той я погалил с ръка, развързал шалварите й, бръкнал в тях, посмъкнал ги — тя се стреснала, скочила, надигнал се и Ганим.

— Какво искаш? — запитала тя.

— Искам да се любим! — отговорил той.

— Трябва да си съвсем наясно — казала тя — коя съм и каква съм! — откъснала кенара на ризата си и рекла: — Господарю, прочети какво е писано на тази страна!

Взел той кенара и видял избродиран със злато надпис: „Аз съм твоя и ти си мой, о, племенник на пророка!“ Отпуснал ръка и казал:

— Разкрий ми коя си!

— Добре! Аз съм наложница на емира на правоверните и се казвам Кут ал-Кулуб. Той ме прибра в двореца си и аз израснах там. Обикна ме и ме настани в отделна стая. Нареди на десет неволници да ми служат, дари ме с тези накити. Наскоро халифът замина за някаква страна. Госпожа Зубейда извикала една от наложниците, които ми прислужваха, и й рекла: „Щом Кут ал-Кулуб заспи, напъхай тази топка омайно биле в носа й или в питието й — за това ще ти дам толкова пари, колкото ще ти стигнат за цял живот!“ Неволницата взела упойката и я напъхала в ноздрите ми. Паднала съм. След тази хитрост ме натъпкали в този сандък, довели тайно онези роби, платили и на тях, и на градските привратници, те в нощта ме донесли на мястото, където ти си дремел на палмата, и направиха с мене онова, което си видял. Това е моята история. Не знам какво е станало с халифа. Знай съдбата ми и не ме зачерняй!

Разбрал Ганим бен Аюб, че тя е възлюблена на емира на правоверните, изплашил се от ревността му и седнал самотен в един ъгъл. Объркал се — как да обича онази, която била недостъпна за него! Заплакал от мощта на обичта, от мъката и безумието на страстта, да се оплаква от изпитите на лошото време и от струпаното на гърба му бреме. А нали Всевишният е онзи, който разбужда сърцата за благородна любов, от която е невъзможно да се окажеш! И изпял следните стихове:

Щом влюбен си — загубваш си сърцето,

хубостта и хладен ум ограбва.

„Любов какво е?“ — питат ме. Аз казвам,

че тя е сладост, подсолена със страдание!

Притиснала се към него Кут ал-Кулуб, прегърнала го, неговата любов овладяла сърцето й — вече била казала тайната си. Обгърнала с две ръце шията му, зацелувала го, а той се дърпал, че го било страх от халифа. Съмнало се. Станал Ганим, излязъл както обикновено на пазара, взел каквото му трябвало, върнал се у дома и я заварил да плаче. Щом го видяла, тя млъкнала, усмихнала се и рекла:

— Разтревожи ме ти, любов на сърцето ми! За бога, един час те нямаше, а година ми се стори! Вече ти казах колко силно те обичам! А сега било, каквото било, вземи от мене всичко, което ти се иска!

— Пази боже, това е невъзможно! — възкликнал той. — Може ли куче да седне на лъвския трон? Онова, което е на владетеля, аз не мога дори да го доближа!

Отдръпнал се от нея и седнал встрани. Но неговата сдържаност разпалила още повече любовта й! Тя седнала до него, а когато пийнали, понечила да го съблазни и изпяла следните стихове:

Сърцето влюбено за миг се пръсна!

                Кога ще свърши мъката, кога?

Без престъпление — престъпник в дело мръсно

                като елен оглеждаш се от страх!

Препятствия препъват ни страстта —

с това се сблъсква вечно младостта!

Посред нощ Ганим постлал две постели на различни места.

— За кого е втората постеля? — запитала Кут ал-Кулуб.

— Тази е за мен, а другата — за теб! — отговорил той. — От тази вечер ще спим само така! Всяко нещо на господаря е забранено за роба!

Тя не била съгласна, но все пак той наложил своето — легнал си сам. Така живели цели три месеца. Щом тя се приближавала до него, той я отблъсквал и повтарял: „Всяко нещо на господаря е забранено за роба!“ И колкото повече я отблъсквал, толкова се засилвали нейната скръб и мъка. И тя изрекла следните стихове:

Защо ме обвиняваш, красота?

Видях го — и изгубих си честта!

        Изяществата в себе си събрах,

        изкуства най-отбрани овладях,

        в сърцата непорочни страст налях,

        клепачите с безсъние увенчах!

Сърцето ми заплете се във клони

от страсти луди, лудост го подгони!

        Лов любовта е на сърни и лудост,

        лови, ловецо мой, граби ме грубо!

Най-страшното, което стана, бе,

че омагьоса ме под туй небе!

        Към теб стремя се — пътят е затворен,

        ти задуши ме и очите морни

затварям… Все пак дишам на света!

Защо ме обвиняваш, красота?

Така живели известно време.

А Зубейда през цялото време, докато халифът отсъствал, си говорела: „Какво ще кажа на халифа, като дойде и запита за нея, какво ще му отговоря?“ Тя извикала една старица, доверила й тайната си и рекла:

— Какво да направя Кут ал-Кулуб да изчезне завинаги?

— Ти знаеш, господарке, че халифът скоро ще се върне — отговорила старицата. — Нека дърводелецът издяла тялото на умрялата от дърво, да изкопаят гроб, да запалят наоколо свещи и кандила. Нареди всеки в двореца да се облече в черно. Щом стане известно, че халифът се връща, кажи всички наложници и слуги да се преструват, че са потънали в тъга, и когато халифът влезе и запита какво е станало, да му отговорят: „Кут ал-Кулуб умря! Аллах да възвеличи благодеянията, които ти й направи, а също така обичта на госпожата към нея, защото тя я погреба в двореца си!“ Той ще заплаче и ще му стане тежко. После ще оставиш четци около гроба да прочетат целия Коран. Ако пък си рече: „Братовчедка ми Зубейда от ревност погуби Кут ал-Кулуб!“ или пък го победи мъката и нареди да я извадят от гроба — не се тревожи и от това, пък дори да изкопаят онова дърво, което е издялано като човек, дори да го извадят — нали ще бъде увито в скъпи савани! Ако халифът пожелае да махне савана и да я погледне, ти не му позволявай.

Тези думи се сторили на госпожа Зубейда разумни. Тя наредила на старицата да направи онова, за което й говорила, и тя веднага се заела с тази работа. Наредила на дърводелеца да й направи образ, за какъвто говорила. Загърнали дървото в саван, запалили свещи и кандила. Господарката се облякла в черно, наредила и на наложниците да направят същото. Из двореца се пръснала вестта, че Кут ал-Кулуб е умряла. След време халифът се върнал от път. Влязъл в двореца и само за Кут ал-Кулуб си мислел. Видял, че всички са в черно, и запитал за причината. Съобщили му, че любимата му наложница е умряла, и той паднал в несвяст. Когато дошъл на себе си, запитал къде е гробът й, а госпожа Зубейда отговорила:

— О, емир на правоверните, аз толкова я обичах, че я погребах в моя дворец!

Халифът влязъл при гроба на Кут ал-Кулуб. Видял мястото подредено, свещите и кандилата запалени и благодарил за направеното. После се надигнал, но се колебаел — все не му се вярвало, че любимата му е мъртва. Накрая колебанието надделяло и той наредил гробът да се разкопае и тя да бъде извадена. При вида на савана той поискал да го махне, за да я види, но се побоял от всевишния Аллах.

— Върнете я на мястото й! — наредила старицата.

И халифът престоял така до гроба цял месец…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТДЕСЕТИ СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че веднъж халифът се прибрал в харема и си полегнал. При главата му седяла наложница и при нозете му — друга. Спал, що спал, но по едно време се стреснал и чул наложницата при главата му да говори на другата при нозете му:

— Господарят ни не знае нищо от онова, което се случи! Той будуваше при гроба, а в него имаше само една одялана дъска!

— А какво се случи с Кут ал-Кулуб? — запитала другата.

— Госпожа Зубейда й прати по една наложница омайно биле и тя я упои! Когато билето я повали, тя я скри в един сандък и изпрати Сауаб и Кафур да го заровят в земята! Но младостта смърт да не я хваща! Чух госпожа Зубейда да казва, че Кут ал-Кулуб е при някакъв млад търговец на име Ганим от Дамаск! А нашият господар плаче и не спи по цели нощи пред гроб без мъртвец!

Така си приказвали двете наложници и халифът ги слушал. Когато свършили разговора си, той вече бил разбрал тайната. Ядосал се, станал, извикал емирите и първенците начело с Джаафар ал-Бармаки и наредил:

— Ти, Джаафар, иди с няколко души до къщата на Ганим бен Аюб! Доведете ми Кут ал-Кулуб, а него го измъчвайте, докато му видите сметката!

По това време Ганим вече се бил върнал, като донесъл парче месо за хапване. Тъкмо да протегне ръка и да хапне, видял как стражи обграждат къщата с извадени мечове. Кут ал-Кулуб разбрала, че вестта за нея е стигнала до халифа. Знаела, че ще ги погубят, побледняла, погрозняла, обърнала се към Ганим и рекла:

— Бягай, любими, спасявай се!

Облякла го като просяк вехтошар. Грабнала парчето месо от трапезата, бутнала го в ръцете му заедно с малко хляб и рекла:

— Не ме познаваш, не си ме видял! Пък аз знам как да се оправям пред халифа.

Ганим се измъкнал в просешката дреха. А Джаафар се приближил към къщата, слязъл от коня си, влязъл и видял Кут ал-Кулуб. Тя се надигнала, целунала земята пред него и рекла:

— Господарю, перото е написало онова, което Аллах е отсъдил!

— Господарке, на мен ми е наредено да задържа Ганим бен Аюб! — казал Джаафар.

— Трябва да знаеш, че той си събра стоката и си замина за Дамаск!

Кут ал-Кулуб влязла в двореца на халифа с почит и уважение — това станало, след като разграбили дома на Ганим бен Аюб. Халифът й отредил тъмна стая, настанил я в нея и оставил една старица да й прислужва — все си мислел, че Ганим се е държал непристойно с наложницата му. После написал писмо на емир Мохамед бен Сулейман аз-Зайни, който бил негов наместник в Дамаск, в което се казвало в часа, когато получи писмото му, да залови Ганим бен Аюб и да му го изпрати.

Стражите на емира задържали майката и сестрата на Ганим, а те не знаели защо става всичко това. Завели ги при него и той запитал къде е Ганим бен Аюб. Те отговорили, че от година нямат вест от него, и той ги пуснал да си ходят…

А Ганим бен Аюб вървял, що вървял до мръкване, огладнял и се изморил от ходене. Стигнал някакво село, влязъл в джамията, седнал на рогозката, подпрял гръб о стената и се отпуснал. На сутринта жителите на селото дошли да се помолят — намерили го отпаднал, но му личало, че преди е бил богат човек. Бил гладен и измръзнал.

— Откъде си, страннико? — попитали го. — Защо си така отпаднал?

Той отворил очи, погледнал ги, заплакал и не отговорил. Някакъв човек му донесъл чайник с мед и два комата. Той си хапнал, а после хората се разотишли всеки по работата си.

Така преживял Ганим месец. Живял, но ставал все по-слаб и по-болен, хората му съчувствали, мислели какво да правят с него, и се договорили да го изпратят в лудницата в Багдад. Тъкмо тогава една вечер при него потърсили подслон две просякини — това били майка му и сестра му. Като ги видял гладни, той им отстъпил хляба, който бил оставен до главата му. Те преспали при него, той не ги познал, те него — също.

На другия ден дошли няколко жители на селото с един камилар и му рекли:

— Отведи на камилата си този болен в Багдад — остави го пред вратата на лудницата, дано го излекуват, пък и ти да припечелиш нещо!

Съгласил се камиларят. Извадили Ганим бен Аюб от джамията, натоварили го заедно с рогозката, върху която спял, на камилата. И камиларят вървял, що вървял и стоварил Ганим пред вратата на лудницата, а после потеглил обратно. Когато хората се появили по улицата, той вече умирал. Струпали се минувачи, но се появил шейхът на пазара, разпръснал ги и си рекъл: „С този нещастник аз може да си спечеля рая — защото, вкарат ли го в лудницата, все едно че са го убили веднага“. Наредил на слугите си да го вдигнат. Отнесли го те у дома му, постлали му нова постеля, подложили му нова възглавница. И шейхът казал на жена си:

— Служи му от цяла душа!

Взела тя, че му стоплила вода, измила му ръцете, нозете и тялото, облякла го с дрехи от своите слуги, наляла му чаша вино, напръскала го с розова вода. А той си спомнил своята Кут ал-Кулуб, разплакал се, станало му още по-мъчно…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТДЕСЕТИ ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Кут ал-Кулуб останала сама осемдесет дни. Случило се така, че халифът минал веднъж край това място и я чул как рецитира стихове, а после възкликнала:

— Скъпи мой Ганим, няма по-хубав от тебе, няма по-честна дума от твоята. Ти направи добро на онзи, който ти направи зло! Ти пазеше харема на онзи, който разтури харема ти. Заедно с емира един ден ти трябва да застанеш пред най-справедливия и най-мъдрия и да искаш от него справедливост — в този ден съдия ще бъде Аллах, а свидетели — ангелите.

Халифът се върнал в двореца и пратил слугата си да му я доведе. Тя се изправила пред него с наведен поглед, плачещи очи и тъжно сърце.

— Слушай, Кут ал-Кулуб! — казал той. — Виждам, че си пострадала от мене, че ме обвиняваш за мъките си и твърдиш, че съм направил зло на онзи, който ми е направил добро! Кой е този, който е пазил моето, а аз съм разрушил неговото?

— Той е Ганим бен Аюб! — отговорила тя. — Той не ме докосна отблизо и с това е заслужил прошката ти, о, емир на правоверните!

— „Няма сила и воля освен у Аллаха!“ — казал халифът. — Поискай ми нещо, Кут ал-Кулуб, и аз ще изпълня желанието ти!

— Искам от тебе любимия ми Ганим бен Аюб! — казала тя. — О, емир на правоверните, разреши ми да го потърся, може пък Аллах да ни събере!

— Прави каквото си решила! — казал халифът.

Зарадвала се Кут ал-Кулуб, взела със себе си хиляда динара, отишла при един шейх, при друг и все питала за Ганим. А шейхът на пазара казал:

— Я иди у дома, там има един момък странник, много е приятен, много е хубав!

Изпратил той едно момче с нея, то я завело до къщата, където бил странникът. Влязла в къщата, поздравила жената на шейха и запитала:

— Къде е болният, който живее у вас?

— Ето го там, господарке — изглежда ми син на заможни хора, сигурно и богат може да е! — заплакала жената.

Кут ал-Кулуб погледнала в постелята, където лежал Ганим, разгледала го — сякаш бил той, но доста се бил променил, много бил отслабнал и изнемощял. Дала му да пие лекове, дълго стояла при главата му. После се върнала в двореца си. А след това пак тръгнала да търси Ганим. Един ден при нея дошъл шейхът. Той водел майката на Ганим и сестра му Фатна. Въвел ги при нея и рекъл:

— Добродетелна господарке! Днес в нашия град се появиха жена и дъщеря с благородни образи, личи си, че са живели в благополучие, но сега са облечени в груби дрехи, на врата на всяка една виси просешка торба. Доведох ги при тебе да им дадеш приют, да ги поразпиташ — защото не са хора, да ги разпитват нископоставени, пък аз, ако е пожелал Аллах, заради тази добрина ще вляза в рая! Ние обичаме бедните и нещастните, защото искаме да правим добрини! На тези хора може би им са се струпали злини, може да са ограбили богатствата им, да са разрушили дома им!

Двете жени заплакали и заридали. Този плач заставил и Кут ал-Кулуб да заплаче с тях. Накрая майката промълвила:

— Да помолим Аллаха да ни събере, с когото най-силно желаем — със сина ми Ганим бен Аюб!

Кут ал-Кулуб разбрала, че жената е майката на нейния възлюблен, че другата му е сестра.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Кут ал-Кулуб им рекла:

— Нека повече не се мъчим!

Тя наредила на шейха да ги отведе в своя дом. На другия ден възседнала мулето си и сама отишла там. Влязла при жена му, тя целунала земята пред нея, благодарила за добрите дела. Там били майката и сестрата на Ганим — жената на пазача вече ги била отвела в хамама, те хвърлили старите си дрехи и сега още повече си личало, че някога били благоденстващи. Кут ал-Кулуб запитала жената как е болният, който е у дома й.

— Както и преди! — отговорила тя.

— Хайде да отидем да го видим! — рекла Кут ал-Кулуб.

Влезли при него, поседнали. А когато Ганим чул да се споменава името на Кут ал-Кулуб, макар че тялото му било изнемощяло и дори костите му гниели, изведнъж душата се върнала в тялото му, той надигнал глава от възглавницата и повикал:

— Ей, Кут ал-Кулуб!

Тя се обърнала към него, познала го и отговорила:

— Да, скъпи!

— Доближи се до мене! — помолил той.

— Нали ти си Ганим бен Аюб ал-Мутим ал-Маслуб? — запитала тя.

— Да, аз съм! — отговорил той.

— Хвала на Аллаха, той ме събра с тебе, с майка ти и сестра ти! — и тя му разказала всичко, каквото й се било случило с халифа, после продължила: — Халифът ме дарява на тебе! — много се зарадвал Ганим на това, а тя продължила: — Не излизайте от тук, преди да се върна!

Тя начаса отишла при халифа, целунала земята пред него, разказала му как се е намерил господарят й Ганим бен Аюб ал-Мутим ал-Маслуб с майка си и сестра си.

— Доведете ми Ганим! — викнал халифът.

Тръгнал Джаафар да го викне, но Кут ал-Кулуб вече го била изпреварила и отпреди го била посъветвала:

— Халифът ще прати да те извикат. Пред него трябва да имаш дълбок ум, твърдо сърце и сладки думи и да си облечен с богати дрехи! — дала му много динари и продължила: — Давай повече на халифската свита, преди да влезеш при него!

Ето че Джаафар се появил при него на мулето си. Станал Ганим да го посрещне, целунал земята пред него. Отишли при емира на правоверните. Ганим бил сърцат, с глас прекрасен, красноречив, с жестове изящни! Навел поглед към земята, погледнал към халифа и заредил следните стихове:

Велик владетел, жертвам се за тебе!

        Ти, плът добра, добро ще подариш,

запалваш воли и с роса гасиш ги,

        в потопи и огньове ги топиш!

Не смеят цезари да те нападат,

        да грабят твоите дворци, земи!

Царе в нозете ти богатства слагат

        и дарове от своите страни.

Различни погледи към тебе гледат

        и свеждат се пред силния ти гняв —

те полза имат от това и с трепет

        очакват милост от могъщия ти нрав!

И тесни са полета и пустини

        за воините стройни и напети!

Във шатра върху пръстен на Сатурн ти

        подреждаш в нов ред всичките планети!

Избраник мъдър на света духовен,

        ти този ред навред разпространявай,

неволя, скръб и мъки заличавай

        и справедливост по света раздавай!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът харесал блясъка на словото, ясния израз и сладостта от езика на Ганим бен Аюб и рекъл:

— Разкажи ми историята си, обясни ми истината за себе си!

Поклонил се Ганим и разказал на халифа какво му се било случило. Халифът го наградил, направил го свой приближен и му рекъл:

— Прости вината ми и Аллах ще опрости твоята!

— О, емир на правоверните! — отговорил Ганим. — Робът и всичко онова, което той притежава, принадлежи на господаря му!

Харесали тези думи на халифа и той наредил да му се даде дворец, определил му плата, дал му много неволници, преселил майка му и сестра му при него. Чул, че сестра му Фатна е хубавица, и я сватосал за себе си, а Ганим му казал:

— Тя е твоя наложница, а аз — твой мамелюк!

Халифът му платил откуп сто хиляди динара, викнал кадия и свидетели. Халифът и Ганим се оженили в един и същ ден — халифът за Фатна, а Ганим за Кут ал-Кулуб.

* * *

— Но това не е по-удивително от онова, което се разказва в историята на Омар ал-Нуаман и синовете му Шар Кан и Дау ал-Макан, и чудните неща, които са се случили с тях! — рекла Шахразад.

— А какво им се е случило? — запитал цар Шахриар.

И Шахразад заразказвала:

[1] Обичай при погребение на заможни хора и днес е да се строи обширна шатра за поднасяне съболезнования и за други ритуали — бел.прев. ↑

Приказка за цар Омар ал-Нуаман и синовете му Шар Кан и Дау ал-Макан

Разправят, царю честити, че още преди времето, когато халиф на Дамаск бил Абдул Малик бен Маруан, живял цар на име Омар ал-Нуаман. Бил силен и велик, победил всички царе — хосрои и цезари. Вечно на вятър, без топлина, несравним в езда, разгневял ли се — от ноздрите му пламъци излитали, села и градове под петите му падали и като роби под крака му лягали, страни далечни му се подчинявали. Воините му достигнали най-далечни краища, под властта му били Машрик и Магриб, а и страните отвъд тях — Индия, Синд, Китай, Йемен, Хиджаз, етиопците, Судан, Шам, Рум, Диар Бакр, най-големите острови из моретата, най-пълноводните реки на планетата, като Сайхун, Джайхун, Нил и Ефрат. Той пращал свои пратеници до най-далечни краища. Те се връщали и разказвали, че всички народи на волята му се подчинили, че всички юнаци на величието му се покорили, че всички били до безкрайност признателни и благодарни за този ред, за справедливостта безкрайна. Велики му били делата, носели му дарове огромни — данък от всеки върху земята според дължината и ширината.

Цар Омар ал-Нуаман имал четири жени от законни женитби според Корана и Суната, но имал само един син от едната — останалите били безплодни, нито една не била родила дете. Нарекъл го Шар Кан[1], защото на враговете бели създавал, най-смели мъже побеждавал. Обичал го баща му повече от всичко друго. Обявил го за наследник на царството. Освен това той имал триста и шейсет наложници. Те били от различни племена. Всяка една си имала стая в дворците: той построил дванайсет двореца според броя на месеците в годината и във всеки дворец — по трийсет стаи. Той отделял на всяка наложница по една нощ на година и се явявал при нея повторно след година. Така живял дълго, а по това време синът му Шар Кан се прочул по всички краища. Той радвал баща си с растящата си сила, бушувал, разрушавал, превземал крепости и страни.

Случило се веднъж, че една наложница от висок род забременяла от царя. Той научил за това, зарадвал се и си рекъл: „Пък може потомството ми да бъде все мъжко!“ А Шар Кан, като научил за станалото, се огорчил и му се сторило, че над него виси опасност…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Шар Кан си казал: „Ето ти и съперник за царството! Ако тази наложница роди мъжко чедо — ще го убия!“

А наложницата била ромейка. Тя била дар от царя на Рум, владетеля на Кайсария[2], който я бил изпратил заедно с много дарове. Казвала се София. Била най-хубавата, най-красивата наложница в лице, най-стройната по тяло, много умна, с хубост чудна.

Минал определеният срок и дошло време тя да ражда. Царят изпратил при нея опитни слуги, които да знаят да бабуват и на мъжко, и на женско. И Шар Кан все чакал какво дете ще се роди. Когато накрая София родила, бабите видели, че е момиче с лице на месечина, и пръснали новината навсякъде. Дотичал пратеникът при царя и му съобщил. Дотичал и пратеникът на Шар Кан, също му съобщил и той много се зарадвал.

Когато слугите се разотишли, София рекла на бабите:

— Почакайте, струва ми се, че в мене има още нещо!

Охнала, напънала се втори път и Аллах я облекчил. Тя родила и второ дете. Огледали го бабите и видели, че е мъжко чедо с лице като месец, с ясно чело и розови бузи. Зарадвала се наложницата, а заедно с нея — слугите, свитата и всеки, който бил там. Дошла и тази вест при цар Омар ал-Нуаман, той скочил, влязъл при нея, целунал я по главата. Царят наредил да нарекат момчето Дау ал-Макан[3], а сестра му — Нузхат аз-Заман[4].

Четири години по веднъж на няколко дни царят питал за София и децата й. После наредил децата да се изучат и възпитат. През цялото това време синът му Шар Кан не знаел, че баща му Омар ал-Нуаман се бил сдобил с мъжко чедо. Скрили от него вестта за Дау ал-Макан.

Един ден цар Омар ал-Нуаман си седял на трона, когато влезли слуги, целунали земята и казали:

— Царю, дойдоха пратеници от владетеля на великия Константинопол. Искат да влязат при тебе и да ти се представят.

Наредил да ги доведат. Те целунали земята пред него и рекли:

— Велики царю, въплъщение на могъщество! При тебе ни е пратил цар Афридун, владетел на Константинополското царство, на земите гръцки и на войниците християнски. Той ти съобщава, че е избухнала голяма война между него и владетеля на Кайсария. Причината е следната: Случило се така, че един арабски владетел при едно свое нападение в някоя си страна открил голямо съкровище от древни времена, от епохата на Искендер[5]. Между другите неща имало три кръгли зърна от най-скъпо съвсем бяло вещество, подобно на което няма другаде по земята. На всяко зърно с гръцки букви са изписани тайни, съвети и други чудеса. Едно от тези чудеса е, че ако някое от тези зърна се окачи на новородено, то няма да усеща болка, нито студ, нито горещина, докато е на шията му. Арабският цар си присвоил тези неща, научил какви тайни има в тях, и решил да изпрати като дар на цар Афридун трите зърна заедно с други редки вещи и пари. Приготвил два кораба — единия за скъпоценностите, а другия за войниците, които ще пазят даровете. Мислел си, че щом е арабски цар, никой няма да посмее да го нападне. Пък и пътят на корабите с даровете минавал през морето, което принадлежи на Константинополското царство и по бреговете живеят само негови поданици. Пътували, що пътували, приближили страната ни, но точно тогава срещу тях излезли разбойници. Те били войници на владетеля на Кайсария. Задигнали всичко — вещи, пари, храни, а и трите зърна, и избили мъжете. Вестта за това стигна до нашия цар, той изпрати войски срещу тях, но те го победиха. Изпрати войски, по-силни от предишните — победиха и тях. Тогава царят ни се разгневи и се закле да тръгне срещу тях, като сам поведе всичките си войници, и няма да се върне, преди да разруши Кайсария и да превърне тази земя и цялата страна в свое владение. Молбата му към могъщия цар Омар ал-Нуаман е да му помогне със свои войници.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че пратениците от царя на Константинопол донесли на цар Омар ал-Нуаман дар от петдесет наложници от разни краища на страната Рум и петдесет мамелюци в кафтани от брокат, поръбени със злато и сребро, всеки носел на ухото си златна халка с бисер в нея и само този бисер струвал хиляда мискала злато. Царят приел дара, наредил да се окаже почит на пратениците и събрал везирите си да се посъветва с тях какво да прави. Изправил се между тях един везир — велик шейх, който се казвал Дандан, и заговорил:

— Царю, най-добре ще е да приготвиш храбри войници, да поставиш начело им сина си Шар Кан. Мисля, че това ще е най-доброто по две причини. Първата е, че царят на гърците те моли за помощ, изпратил ти е дарове и ти ги прие. Втората е, че тогава враг няма да се осмели да нападне страната ни. Ако войските на гръцкия цар станат по-силни и той победи врага си, от това и ти ще имаш полза.

Царят намерил думите на везира си Дандан за правилни и му казал:

— Точно човек като тебе, който напътства царе, трябва да застане начело на войниците, а синът ми Шар Кан да върви отзад!

Наредил царят да доведат сина му, разказал му какво се е случило, наредил му да си подбере измежду войниците десет хиляди конници, с броня гърдите си закрили, твърди срещу чужди сили. Шар Кан подбрал десет хиляди конници, взел пари, раздал ги на войниците и казал:

— След три дни да сте готови!

След три дни войниците се събрали накрай града. Излязъл Омар ал-Нуаман да се сбогува със сина си. Срещнал се и с везира Дандан, поверил му войниците на сина си. Царят посъветвал сина си да приема напътствията на везира Дандан по всички въпроси. Той приел и заповядал на командирите да се наредят за парад. Били десет хиляди души без слугите. Метнали се те на конете, звъннали барабаните, свирнали тръбите, вдигнали се знамената и се развели над главите. Вървели, що вървели, изнизал се денят, дошла нощта и спрели да пренощуват. Призори пак яхнали конете, потеглили, вървели, що вървели и така — двайсет дни. А пратениците все вървели отпред и показвали пътя. На двайсет и първия ден стигнали до обширна долина, цялата в дървета и треви. Вече се мръквало. Шар Кан наредил да починат там три дни. Слезли войниците от конете, разпънали шатрите.

През това време Шар Кан изостанал на час. Хората се отпуснали, пръснали се, а той охлабил юздите на жребеца си и решил да огледа долината. Поел сам стражата — така го бил посъветвал баща му да прави, щом навлезе в страната Рум, в земята на врага. Наредил на мамелюците и оръженосците да отидат при везира Дандан и останал сам. Яздил, що яздил, минала първата четвърт от нощта. Той се изморил, доспало му се, дори не можел да управлява жребеца, пък и бил свикнал да спи на гърба му. Сънят го надвил. А конят продължил да върви до полунощ, навлязъл в някакви гъсти гори с много дървета и накрая тропнал с копито по земята. Стреснал се Шар Кан и се видял сред дърветата. Луната била вече изгряла и осветявала всичко наоколо. Чудел се Шар Кан накъде да поеме, защото се боял от зверове. Скоро дочул нежни думи, високи гласове и смях, който обърква умовете на мъжете. Слязъл от коня си и тръгнал. Стигнал до река. Там чул женски глас. Тръгнал нататък. Луната осветила пред него поляна — сякаш била късче от рая, наоколо потоци шумолят, птици се веселят, газели надничат, зверове волно подскачат, всяка птица на свой език обяснява на живота премъдрия лик. Както е казано:

Земята прекрасна е в дреха от цвят,

        напръскана щедро с водица студена!

Велики творения създал е Аллах

        и е всяко за нещо предопределено!

Погледнал Шар Кан нататък и видял манастир, посред него в светлината на луната се възвисявала нагоре крепостна кула. Там имало една жена, около нея — десет наложници, обкичени с накити. И всичките — от хубави по-хубави, както са описани в следните стихове:

Изгрява скритата поляна, проблясват капчици роса.

И става светло и красиво и се занизват чудеса;

тук всеки силен сила губи от ласки мамен за насам,

човек без сила се отпуща, досущ е грозд върху лоза.

        Тук го отчайват и убиват чаровни мамещи очи,

        умира мъжка сила жива под бляскащите й лъчи.

Гледал Шар Кан десетте неволници и погледът му все се спирал само върху една сред тях — като лунен кръг при пълнолуние, вежди трептят, коси блестят, ресници дълги, чело високо. И произнесъл:

Сияе тя — самата светлина,

                снагата й смущава и пленява,

по бузата й розичка цъфти

                и всяка чужда хубост затъмнява!

А и челото в утрото блести

                и радости на смъртните раздава!

Шар Кан чул как момата говори на неволниците:

— Хайде да се поборим, преди луната да се е скрила и да се е съмнало!

Всяка от тях пристъпвала да се бори с нея, а тя мигом я събаряла. Така една след друга ги изпосъборила всички. И тогава я заговорила една възрастна неволница, която гледала отстрани:

— Разпътнице, какво се радваш, че си преборила няколко жени! Ето, аз съм стара! Я си покажи силата да пребориш мене! Само се опитай и аз мигом ще ти завра главата между краката!

Неволницата се усмихнала външно, но отвътре била изпълнена с гняв. Тя пристъпила към нея и рекла:

— Господарке Зат ал-Дауахи, за бога и Исуса, ти наистина ли ще се бориш с мене, или се шегуваш?

— Ще се боря! — отговорила старицата.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че неволницата рекла:

— Хайде тогава да се борим, щом си толкова силна!

Много се разгневила старицата на тези думи, косата й настръхнала като таралеж. Изправила се момата срещу нея, а тя викнала:

— Кълна се в Исус, но аз, безпътнице, ще се боря с тебе само без дрехи! — тя взела копринена кърпа, смъкнала дрехите от тялото си, затегнала кърпата около кръста си и заприличала на ифрит, попрегърбила се пред неволницата и викнала: — Хайде, направи същото!

Неволницата бавно снела йеменската фута, прегънала я на две, смъкнала шалварите си и под тях се показали два крака от мрамор прозрачно бял, над тях — хълмче трепка от нежен кристал, коремът с гънки пребогат — от анемонии лее аромат, отгоре гръд — две топки сладък нар! Навела се старицата, двете се хванали една друга. Шар Кан вдигнал очи към небето и помолил Аллах неволницата да победи старицата. И тя наистина се вмъкнала под нея, хванала я с лява ръка, с дясната притиснала шията й и я вдигнала на ръце. Старицата успяла да се измъкне, опитвала се да избяга, но паднала по гръб, вдигнала крака нагоре и се мярнала косата, която е между краката, пръднала два пъти — един път изцапала земята, втори път опушила небесата. Неволницата метнала върху нея дреха от тънка коприна, извинила се и продължила:

— Господарке Зат ал-Дауахи, аз исках само да те преборя! Нямам вина за това, което ти се случи, ти сама се изплъзна от ръцете ми! Но, слава богу, здрава си!

Старицата не отговорила, тръгнала си засрамена и изчезнала. Другите неволници лежали победени, само хубавицата стояла изправена. А Шар Кан си казал: „Когато човек печели — има защо! Ако сънят не ме бе надвил, ако конят тук не ме бе довел, нямаше да попадна на това щастливо място!“ Метнал се на жребеца, пришпорил го, той се втурнал като стрела, когато излита от лъка, в ръката с меч, изваден от ножницата, и викнал:

— Аллах е най-велик!

— Изчезвай при твоите, преди да се е съмнало! — викнала неволницата: — Не го ли направиш — ще дойдат монасите и ще те вдигнат на върховете на копията си! Ти с една жена не можеш да се биеш — как ще се биеш с толкова воини!

Тя тръгнала към манастира, а обърканият Шар Кан викнал след нея:

— Господарке, нима ще оставиш с разбито сърце един влюбен нещастен странник? Щом съм стигнал до земята ти, трябва да вкуся сладостта на добротата ти! Как ще се върна, без да съм хапнал от храната ти, след като съм се признал, че съм само слугата ти!

— Само подлецът не желае да бъде благороден! — засмяла се тя. — Качи се на коня си и карай по реката след мене — ще си мой гост!

Зарадвал се Шар Кан, метнал се на жребеца си, подкарал след нея. Стигнали до мост от орехово дърво, прикрепен със стоманени вериги с катинари и ченгели. И ето, зад моста той видял неволниците, които се били боричкали с нея — гледат я и чакат какво ще им каже. Тя заговорила на гръцки на една от тях:

— Иди, хвани юздата на коня му и го доведи в манастира!

Повела го тя, преминали по моста. Той се обърнал към първата неволница:

— О, светлина на хубостта, дължа ти две уважения: едното е, че ме дари с дружбата си, а другото — че ме поведе у дома си. Приемам гостоприемството ти и се поставям под твоя власт и закрила. Ако бъдеш така добра и дойдеш в страната на исляма, ако огледаш там всички лъвове — благородници избрани, щеше да разбереш кой съм!

Разгневила се тя при тези думи и викнала:

— Кълна се в Исус, помислих, че имаш ум и разум, а сега разбрах, че в сърцето ти освен пороци друго няма! Как ще дойда, като знам, че ако се появя пред цар Омар ал-Нуаман, не ще мога да се отърва от него! В неговите дворци няма такава като мене, макар той да е господар на Багдад и Хорасан, макар да има триста и шейсет наложници. И аз ще получа от него онова, което е дал на другите! Какво си мислите — че ще ви позволи да ме докоснете ли? В потвърждение на това — кълна се в Исуса, още щом погледнеш смелите си мюсюлмани, ти ще разбереш, че не си прав! Аз наблюдавам войниците ти от два дни, когато влязоха в нашата страна. От мига, когато влязохте, не видях да сте се държали като благородници, а като тълпи! Колкото до думите ти, че не съм знаела кой си, аз ти оказвам почит не поради твоето величие, а поради моята чест! Това ти го казвам, пък ако ще да си Шар Кан, сина на цар Омар ал-Нуаман, който е разпънал наблизо своя стан!

„Значи тя точно знае всичко!“ — си помислил Шар Кан и казал:

— Господарке, заклевам те в онзи, комуто е посветена твоята вяра, да ми обясниш някои неща, да ми стане ясно кое е истина и кое е лъжа.

— Кълна се във вярата си! — отговорила тя. — Ако не се бях побояла, да не би да се разчуе, че съм гръцка мома, щях да заложа главата си, да се явя пред тези десет хиляди конници, да убия командира им везир Дандан, да убия и рицаря Шар Кан — и никога нямаше да се срамувам от това! Изучила съм литературата и езика на арабите. Не мисля, че съм кой знае колко смела, но ти видя колко зная и мога, в борбата умение дал ми е богът. Ако тази нощ вместо тебе тук беше самият Шар Кан, който и да му каже: „Накарай тази река да ти се подчини!“ — той нямаше как да го направи! Моля Исус да ми го доведе в този манастир — тогава ще изкормя от него всичко мъжко и ще го оставя в окови да пъшка!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕЙСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на Шар Кан му се прищяло да каже кой е, но се отказал — спряла го великолепната й красота и блестящата й хубост, тогава пропял следното двустишие:

Ако има едничка вина хубостта вездесъща,

то хиляда блага оправдават и нейната същност!

И тръгнал подир нея, гледал в гърба й, виждал как хълбоците й се поклащат като море от вълни разлюляно, и промълвил следните стихове:

Незнаен посредник прогонва злините

                от нейния образ… И чисти сърцата

я гледат… И пламват във чувствата дните,

                и сякаш среднощ пълна гледа луната.

И даже Балкис — главатарка на всички ифрити,

                пред нея ще рухне тозчас на земята!

Стигнали до порта със сводове от мрамор. Неволницата я отворила, влязла, влязъл и Шар Кан. Тръгнали по дълъг коридор с таван от десет висящи свода, на всеки свод — кристален светилник, който пламтял като слънце. В края на коридора ги посрещнали неволници с красиви свещници в ръце, на главите им — украшения като пеперудени криле, обшити със скъпоценни камъни и метали. Стигнали до манастира. Посред кръглия двор ги посрещнала нова група неволници, със забрадки, обшити със злато. Подът бил покрит с мраморна мозайка, по средата — воден фонтан с двайсет и четири чучура от злато, а водата течала от тях като сребро. А по-нататък — постеля от кралска коприна. Седнал Шар Кан на постелята. Неволницата излязла и не се върнала. Запитал той един слуга къде е, а той отговорил:

— Тя отиде да си легне и ни нареди да те обслужваме!

Поднесли му най-различни странни ястия, той ял, ял и се наситил. Подали му тас и ибрик да си измие ръцете. Замислил се за войниците си, не знаел какво се е случило с тях. Така до сутринта той обмислял дълбоко какво е направил, и произнесъл следните стихове:

Не съм изгубил смелост. За беда

        бях пръв хитрец — а надхитрен останах.

Къде е непознатата врата

        към въздуха — аз пак могъщ да стана,

да спре сърцето да блуждае там

        и пътя прав божествен пак да хване!

Чул силен шум. Погледнал нататък и видял, че пристъпват двайсет наложници, от хубави по-хубави, а сред тях — онази неволница като пълна луна между планети, в царско наметало с копчета от скъпоценни камъни, кръстът й пристегнат, хълбоците — изпъкнали и се полюшват, сякаш книга със страници от кристал в подвързия от сребро, гърдите й — плодове от нар. Шар Кан забравил войниците си и везира си, гледал главата й, покрита с мрежа от бисери и примесени сред тях най-различни скъпоценности. От двете й страни неволниците повдигали шлейфовете си и й се кланяли. Пред блясъка на тази хубост и красота Шар Кан скочил на крака и казал следните стихове:

Как полюляват се бедрата,

                как трепка тази нежна гръд,

как скрива в себе си страстта тя!

                Не мога аз… По този път

                слуги тържествено вървят —

а тя пък сякаш е крилата!

Дълго го разглеждала девицата, докато се убеди, че го е познала, и рекла:

— Ти направи този кът много по-светъл, Шар Кан! Как прекара нощта, о, доблестен воин? Лъжата у царете е порок и срам, особено когато са велики! Ти си Шар Кан, син на цар Омар ал-Нуаман — не се отричай от себе си и от рода си, не скривай от мене кой си! Оттук нататък разговаряй само честно с мене — лъжата оставя след себе си ненавист и вражда!

Той вече нямало как да отрича и честно отговорил:

— Да, аз съм Шар Кан, син на цар Омар ал-Нуаман. Той на този пост ме назначи! Каквото искаше да направиш, направи го сега!

Тя забила поглед в земята, после весело го погледнала и рекла:

— Успокой се! Ти си мой гост, делили сме хляб и сол, приказвали сме си двама и вражда между нас няма. Ти си под моя закрила и власт и на сигурно място! Кълна се в Исуса, ако някой човек по земята поиска да стигне до тебе, за да те измъчва, той ще направи това само ако ми отнеме душата! Ако исках наистина да те убия, щях да те убия веднага!

Тя пристъпила към трапезата, хапнала от всяко ястие по парче, хапнал след нея и Шар Кан. Яли, що яли, докато се наситят. След като си измили ръцете, тя наредила да донесат две бурета, прибори за пиене от злато, сребро и кристал и виното да бъде от различни цветове и от отбрани видове.

Наляла първо чаша на себе си, отпила от нея преди него, наляла втора чаша, дала му я, а когато той я приел, рекла:

— Ей, мюсюлманино, гледай как се живее най-сладко и най-радостно!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че неволницата пиела и наливала на Шар Кан, докато главата му се замаяла от пиене, а той се опивал и от хубостта й.

— Марджана, я донеси да посвирим! — обърнала се тя към една неволница.

Тя излязла и донесла дамаски уд, персийски джанак, татарски най и египетска цитра. Взела наложницата уда, нагласила го, дръпнала струните и запяла със звучен глас, по-нежен от пролетен вятър, по-сладък от жива вода:

Аллах прости — за този поглед ля се кръв,

                очите трепкаха като стрели, без сън…

Любимият смутен изчезна пръв,

                събудих се във свят, пробит от остър звън.

Наздраве! Аз ще бдя с отворени очи —

                това е благото, на влюбени дарено!

В ръцете ти оставям любов и смърт дори!

                Ти мой стопанин си — аз жертва съм пленена!

После сменила мелодията:

Раздялата с горчив е вкус!

        Как да очаквам търпеливо

        кога към теб ще скоча диво?

Раздялата с горчив е вкус…

Така продължили в игри и закачки, докато денят се изнизал и нощта ги покрила с черната си риза. Тя се прибрала в спалнята си. Когато се съмнало, при него дошла една неволница й рекла:

— Господарката ми те кани при себе си!

Неволниците го повели тържествено с дайрета и песни. Стигнали до висока порта от слонова кост с вплетени в нея бисери и скъпоценни камъни. Той се оказал в широка зала. Подът бил покрит с копринени килими. Отворените прозорци гледали към дървета и потоци. В стаята имало изработени от човешка ръка същества, в чиито вътрешности се движели инструменти по такъв начин, че на човек му се струвало, че говорят. Неволницата седяла и ги разглеждала. Щом го съзряла, се изправила, хванала го за ръка, настанила го до себе си. Седнали да си поговорят и тя казала:

— Знаеш ли нещо, което да засяга влюбените и възлюблените?

— Да, знам някои стихове! — отговорил той.

— Нека ги чуя!

И той казал следните стихове:

Не мога към Иззат да скрия любовта!

        Тя отмени каквото обещах,

с най-свети силни клетви пред света!

        Да ги изпълня тъй и не можах!

Да бяхте чули как говори тя,

        пред нея бихте коленичили без страх!

Тя го изслушала и рекла:

— Касир блестял със своето красноречие, блестял със своето слово! Нима може нещо да бъде описано по-добре от начина, по който е описал своята Иззат:

Ако Иззат се съдеше със утрото

        кой по е хубав — тя ще победи!

Щом няма я — изчезва с нея чудото

        на женски бузи — радост и беди!

— Разправят, че Иззат била много хубава! — продължила тя. — А ти, царски сине, ако знаеш нещо от Джамил, кажи го!

— Зная всичко от него! — отговорил Шар Кан и издекламирал следното двустишие на Джамил:

Ти искаш мойта смърт — и нищо друго!

Аз искам само тебе — нищо друго!…

— Добре го каза, царски сине! Но какво ли е искала възлюблената от Джамил с този стих?

— Господарке! — отговорил Шар Кан. — Тя е искала от него същото, което ти искаш от мене, че и нещо отгоре!

Думите му я разсмели. След полунощ неволницата се прибрала в стаята си. Легнал си и Шар Кан. Когато се съмнало, дошли при него неволниците, както обикновено, с дайрета и музика и го повели в друго помещение, по-величествено от първото, в което имало множество изображения на невиждани животни. Смаял се Шар Кан от видяното и казал следните стихове:

О, чудеса! По огърлицата зърната

са бисери, с които се редува злато,

                прозрачни диаманти и слитъци сребро,

                от бузи розов цвят, от хризолит — простор,

жълто от окото, синьо — теменуги,

дори и мургавото от проклетите самуди.

Неволницата се надигнала, поканила Шар Кан да седне до нея и рекла:

— Сине на цар Омар ал-Нуаман, играеш ли добре шах?

— Да! — отговорил той. — Но да не бъде, както е рекъл стихотворецът:

Говоря — а лицето запламтява

        и първа глътка от любов преглъщам…

На шах със черно-бяло ще играем!

        Погрешен ход — ала недей го връща!

Застава цар наперен тук до топа —

        и с две царици партия се губи!

Не гледай ме в очите толкоз строго —

        щом те погледна, чувствам се погубен!

Тя донесла шах и двамата заиграли. А Шар Кан, колкото пъти понечвал да схване хода й, пък току поглеждал към лицето й и местел офицера вместо топа или топа вместо офицера.

— Ако винаги играеш така — ти въобще не можеш да играеш! — засмяла се тя.

— Първата партия не се смята! — отговорил той.

Тя го победила и втори, и трети, че и четвърти път, погледнала го и му рекла:

— Бит си по всички фронтове!

— Господарке, с такава като тебе по-добре е да бъдеш победен!

После тя взела цитрата и изпяла:

Вражда и задоволство — съдбата е двулика!

Свободен или пленник — пак две лица се вплитат!

        Не мога го удари — а трябва! — по лицето!

        Без него — не! О, боже, прости ми греховете!

Така продължил денят, докато се мръкнало. На сутринта пак дошли неволниците, повели го при нея. А тя, щом го зърнала, скокнала, взела уда и пропяла този куплет:

Наближава нашата разлъка

и изгаря ме горчива мъка.

                Побледнява слънцето при залез —

болно е от нашата разлъка…

Изведнъж дочули шум. Обърнали се и видели, че към тях идват мъже, в ръцете им блестели мечове и всички викали на гръцки:

— Ето че ни падна в ръцете този Шар Кан! Ще го погубим!

А Шар Кан се обърнал към неволницата да я упрекне и видял, че лицето й е побледняло. Тя скочила на крака и викнала:

— Кои сте вие?

— Уважаема царице, бисер самотен, знаеш ли кой седи до тебе? — викнал воинът. — Това е Шар Кан, син на цар Омар ал-Нуаман, на градове разрушител, на юнаци победител; която крепост той превзема — без милост всичко й отнема! Зат ал-Дауахи съобщи за неговото идване на баща ти цар Хардуб. Тя убеди нашия цар с думите: „Щом плениш ти този страшен тъмнокож — на неговите воини в гърба забиваш нож!“

— А как сте влезли тук без мое разрешение? — креснала тя.

— Господарке, когато се появих пред портата, всички стражи излязоха да ни посрещнат, както е обичаят. Но сега не е време за празни приказки! Царят очаква да му отведем този цар, който е горящото сърце във войските на исляма, а войската му да се върне, откъдето е дошла.

— Не са ти хубави приказките — рекла неволницата. — Излъгала ви е старицата. Кълна се в Исуса, но този при мене не е нито Шар Кан, нито някой от рода му, а мъж, който се предаде на нашата милост, поиска гостоприемство и ние му дадохме. Но дори да е Шар Кан, не ми подхожда на сана да ви го предавам — той се подчини вече на моята власт и е под моя закрила! Не ме срамете пред госта ми, не ме излагайте пред народа!

— Слушай, Абриза! — казал рицарят. — Мога да се върна при царя само ако водя неговия враг!

— Че този човек е сам, а вие сте сто! — възкликнала тя. — Щом искате да се биете с него, излезте един по един — да види царят кой от вас е юнак. Чакай да отида да му кажа какво е станало, и да чуя какво ще отговори!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че неволницата се обърнала към Шар Кан и му разказала какво е станало.

— Ако идват един по един — всички ще бъдат избити! Нека излизат десет по десет! — казал той.

Скочил на крака, размахвайки меча и копието си. Рицарят се втурнал срещу него да го удари. Шар Кан го посрещнал като лъв, забил меча в гърдите му и блестящото острие изскочило откъм гърба му. Неволницата се обърнала към рицарите:

— Хайде, отмъстете за господаря си!

Скочил братът на убития, той бил огромен и упорит. Нахвърлил се върху Шар Кан, но той не му дал дъх да си поеме, забил меча в гърдите му и блестящото острие изскочило откъм гърба му.

И така — те изскачали един след друг, Шар Кан си играел с меча си, докато убил петдесет рицари, а неволницата наблюдавала. Бог вселил ужас в сърцата на останалите, те се отдръпнали и като не посмели да изскочат един по един, нападнали го в купом. Той ги посрещнал, смлял ги, взел им умовете, а душите — прибрал ги. Битката свършила и малкото останали се изпокрили из ъглите. Царицата пристъпила към него, притиснала го до гърдите си. Донесла меч от индийска стомана, дарила му го и рекла:

— Кълна се в Исуса, душата си няма да пощадя, но госта си ще защитя и няма да го изоставя, за срам в страната Рум не мога аз да стана! С такива като теб рицарите може да се гордеят, Шар Кан! Щедро те е дарил Аллах!

Той избърсал меча си от кръвта на убитите, неволницата пристъпила усмихната към него, целунала му ръка и снела ризницата от гърба си.

— Господарке, защо си облякла ризница? — запитал той. — Война ли започна с враговете си?

— За да те защитя от тези подлеци! — отговорила тя — Ще ти разкажа историята си. Знаеш вече, че съм дъщеря на Хардуб, царя на Рум, и се казвам Абриза. Старицата на име Зат ал-Дауахи е моя баба, майка на баща ми. Тя му е съобщила за твоето пристигане. Не се съмнявам, че тя крои хитрост, за да погуби точно мене. Ти изби рицарите на баща ми — сега ще се пръсне мълвата, че съм минала на страната на мюсюлманите. Някои мислят, че щом Зат ал-Дауахи е срещу мен, аз ще напусна това място. Битката между мен и баща ми вече избухна, никакви увещания няма да помогнат. Всичко, което се случи, е само заради теб!

Шар Кан загубил ума и дума, отпуснало се сърцето му, той въздъхнал:

— За бога, никой няма да те докосне, докато в тялото ми има душа! Но ще издържиш ли раздялата с баща и близки?

— Да! — отговорила тя.

Заклел я Шар Кан, тя дала обет и рекла:

— Сега сърцето ми е по-спокойно, но остана още едно условие! Ти трябва да се върнеш в страната си заедно с войската си!

— Господарке, баща ми Омар ал-Нуаман ме прати да се бия с баща ти заради някакво богатство, в което имало някакви чудотворни бисерни зърна!

— Успокой се… — отговорила тя. — Аз ще ти разкажа историята на тези зърна, които са причина за враждата между баща ми и царя на Константинопол…

* * *

У нас има празник, наречен празник на манастира. Всяка година на него се събират царе от всички краища на страната и дъщери на големци и търговци. Престояват там седем дни и се разотиват. И аз винаги съм сред тях. Преди седем години избухна враждата и баща ми ми забрани да посещавам този празник.

Така се случи, че тогава се бяха събрали дъщерите на големците от всички страни. Между тях беше и щерката на константинополския цар Афридун.

Тя се казваше София. Празникът продължи шест дни, на седмия всички тръгнаха да се разотиват, а София каза:

— Искам да се върна в Константинопол само по море!

Приготвиха й кораб, тя се натовари в него с цялата си свита. Пътували, що пътували и ето че духнал силен вятър и отклонил кораба. Писано било на пътя им да се изпречи християнски кораб от остров Кафур с петстотин чужденци[6] с провизии и оръжие. Когато им се мярнали платната на кораба, в който били София и другите моми, те само за час го настигнали, хвърлили канджи, притеглили го, смъкнали платната му и го насочили към острова си. Но не пропътували дълго така. Духнал обратен вятър, пръснал ги на различни страни, хвърлил ги върху един риф и разкъсал платната на кораба им недалеч от нашите брегове. Излязохме и решихме, че са наша плячка, хвърлена ни от морето. Пленихме мъжете и заграбихме всичко, което притежаваха. На кораба имаше петдесет неволници, а между тях била и царската дъщеря София. Предадохме ги на баща ми, без да знаем, че между тях е дъщерята на царя на Константинопол. Баща ми отдели от тях пет, а останалите прибави към придворните си слуги. Между отделените била и царската дъщеря. Тези неволници той изпрати в дар на баща ти Омар ал-Нуаман заедно с платове от сукно, вълна и гръцка коприна. Баща ти прие дара и измежду петте избра за себе си София, дъщерята на цар Афридун.

В началото на тази година нейният баща изпрати до баща ми писмо с думи, които не е прилично да се повтарят. Там той го заплашваше, ругаеше и казваше: „Преди две години вие сте си присвоили кораба ми, който бил пленен от банда крадци чужденци. На него бе и дъщеря ми с около петдесет неволници. Не ми изпратихте човек, който да ми съобщи какво е станало. Аз не посмях тогава да търся истината, защото се боях от срама пред другите царе, че дъщеря ми е била обезчестена. Крих за станалото до тази година, когато всичко ми стана ясно. Писах на онези крадци и ги питах каква е съдбата на дъщеря ми. Те ми отговориха, че не са я извеждали от земите ми. Ако не искаш да ми бъдеш враг и да ме позориш, веднага изпратете дъщеря ми, която е при вас! А ако не обърнете внимание на писмото ми, аз ще ви се отплатя за злините и злочестините!“ Баща ми разбра в какво трудно положение е изпаднал, и се заоплаква, че не е знаел, че между онези неволници е била царската дъщеря София. Нещата се обърнаха и той дълго не можа да изпрати човек при цар Нуаман, за да я поиска от него, особено след като научихме, че неволницата на име София, дъщерята на цар Афридун, преди известно време е родила. Баща ми нямаше как да увърта, и написа писмо до цар Афридун, в което се извини и се закле, че не е знаел, че дъщеря му е била между онези неволници. Изясни му, че я е пратил при цар Омар ал-Нуаман, на когото тя родила деца. Когато писмото стигнало до цар Афридун, той скокнал, разядосал се, разбунтувал се и викнал: „Как може дъщеря ми да бъде държана като пленена неволница, царете да си я прехвърлят един на друг и да спят с нея, без да се женят! Кълна се в Исуса и в правата вяра — трябва да си отмъстя и да измия срама!“

Все мислил каква хитрост да измисли, и накрая измислил. Изпратил пратеници при баща ти Омар ал-Нуаман да му разкажат онова, което ти знаеш от приказките им, за да те изпрати баща ти с войници и да ги доведеш при него — а той да те плени. А трите зърна бяха с дъщеря му София, баща ми ги взе, когато неволниците бяха пленени, после ми ги дари! Те и сега са у мен! Сега иди при войниците си и ги върни, преди да сте влезли дълбоко в земята на гърците. Намъкнете ли се в страната им, пътищата ще ви се видят тесни и няма да се измъкнете до Второ пришествие. Знам, че войската ти сега е там, където си я оставил. Ти си им казал да стоят три дни, това време мина и те не знаят какво да правят!…

* * *

Шар Кан дълбоко се замислил и рекъл:

— Слава на Аллаха, който те превърна в свое оръдие, за да остана жив заедно с хората си! Така ми е трудно да се разделя с тебе — какво ще ти се случи, след като замина!

— Сега върви при войниците си! — казала тя. — Върни ги, а ако пратениците са с тях — запри ги, за да не се разнесе вестта за станалото, преди да сте доближили страната си. След три дни и аз ще се присъединя към вас — не влизайте в Багдад, преди да съм ви настигнала — заедно ще влезем в града!

Оставил я Шар Кан, довели коня му, той се метнал на него и се насочил към моста. Преминал по него и навлязъл сред онези дървета. И ето че насреща му се показали трима рицари. Настръхнал, измъкнал меча си, но когато ги доближил и ги огледал, познал ги. Това бил везирът Дандан с двама емири. Те тутакси се спешили пред него и го поздравили. Везирът Дандан запитал защо го е нямало толкова време. Той му разказал всичко, каквото му се било случило с царица Абриза. Дандан възхвалил всевишния Аллах за тази среща и рекъл:

— Да се махаме от тази страна, защото пратениците, които бяха с нас, заминаха да съобщят на царя си, че сме дошли. Може да избързат и да ни хванат!

Шар Кан наредил на войниците да се връщат. Вървели, що вървели, докато се добрали до края на долината.

През това време пратениците стигнали до своя цар и му съобщили, че Шар Кан е пристигнал, и той приготвил войска да го плени заедно с войниците му… А Шар Кан бил вече далеч с войниците си. Той пътувал цели двайсет и пет дни. Навлезли в страната си и решили, че животът им е в безопасност. Спрели да си починат два дни и продължили към домовете си. Шар Кан си подбрал сто конници и назначил везир Дандан за командир на останалата част от войската. Везирът тръгнал със своята част с един ден напред. Шар Кан със стоте си конници, още не били минали два фарсаха, когато се оказали на тясно място между две планини. Изведнъж чули пред тях тропот. Спрели конете и когато прахът се вдигнал, зад него се оказали сто конници, зловещи и страшни, в железни ризници оковани, които викнали:

— О, Йоханна и Мариам[7], стигнахме онова, което гонихме! Слизайте от конете, давайте оръжието си и се предайте, за да ви пощадим живота!

Блеснали очите на Шар Кан, зачервили се бузите му и той креснал:

— Християнски кучета! Как смеете да ни нападате, след като сте дошли в страната ни и сте тъпкали земята ни? Мислите ли, че ще се отървете от десниците ни и ще се върнете в страната си! — и викнал на войниците си: — Ето ви тези кучета, колкото сте вие, толкова са и те!

Измъкнал меча си и се втурнал срещу чужденците заедно със стоте си конници, а те ги срещнали със сърца, по-здрави и от скала. Мъже по мъжки гърди ударили, кой е по юнак се надпреварвали, пламнал бой, вдигнал се звън и вой, ужас и страх настъпили, земя с небе се объркали, без думи всички се сражавали, събирали се и се раздалечавали — докато минал денят и тъмно було хвърлила нощта. Разделили се воините, Шар Кан се събрал със своите — само четирима имали малко по-дълбоки рани. А Шар Кан си рекъл: „През живота си толкова бурни битки съм преживял, отбивал съм вълни от мечове, бил съм се със смели мъже, но, за бога, не съм срещал воини, по-твърди в бой, не съм виждал по юнаци от тези“.

— Между тях има един рицар чужденец, той ги води — казали войниците. — Толкова е смел, такива силни удари нанася! Но с всеки от нас, който се би с него, той не си показваше силата, не го убиваше! А само да беше поискал, всичките щеше да ни избие!

Тези думи объркали Шар Кан и той казал:

— Утре ще застанем в редица и ще се бием! Ние сме сто и те са сто — пък ще помолим господаря на небесата да ни дари победа срещу тях!

С тази уговорка си легнали. А когато слънцето излязло над главите, над равнините и долините, за да приветства най-великия от всички предводители Мохамед, Шар Кан се метнал на коня си и със стоте си конници излязъл на бойното поле. Там чужденците вече се били построили за бой. Викнал Шар Кан на другарите си:

— Враговете ни вече са построени — да ги нападнем!

Но викнал глашатай от другата страна:

— Нека днес битката се води човек срещу човек — един от нас, един от вас!

Излязъл напред един конник от хората на Шар Кан, спрял между двете редици и викнал:

— Има ли кой в бой да се покаже — по заслуга аз ще го накажа! Само да не е ленив, уморен и мързелив!

Не бил свършил приказката си и ето че между чужденците излязъл напред въоръжен конник в златна броня, възседнал сив жребец; Двамата се втурнали в бой, заудряли, но чужденецът го бутнал с копието си, съборил го от коня му, взел го в плен и го повел опозорен.

И така излизали един след друг, чужденците пленявали мюсюлманите, а когато минал денят и тъмно було хвърлила нощта, вече двайсет конници от мюсюлманите били пленени. Шар Кан разбрал, че работата започнала да става опасна. Събрал приятелите си и попитал:

— Защо се случи така! Аз утре ще изляза сам на бойното поле и ще поискам да излезе чужденецът, който ги води! Ще го предупредя, като почнем битка. Ако не се подчини — ще го убия, ако се подчини — ще се сдобрим!

Така преспали, докато утрото изгряло и небето просветляло. Излязъл Шар Кан насред полето и видял, че повечето от половината чужденци били наобиколили един конник. Взрял се Шар Кан в него, видял го и чужденецът. Бил облечен в кафтан от син атлаз, лицето му — като месец, кога изгрява, скрито от ризница ситно сплетена, в ръката — меч от индийска стомана, върху черен жребец с бяла звезда на челото като дирхам. Бил млад — съвсем голобрад. Той пришпорил жребеца си и го спрял насред полето, махнал към мюсюлманите и заговорил на правилен арабски език:

— Ей, Шар Кан, син на Омар ал-Нуаман, победител на крепости и страни безброй, излез и удари във бой! Покажи на силен съперник, че си юнак, макар и неверник. Ти си на племето си господар — и аз съм на племето си господар! Който победи от нас — ще постави племето на другия под своя власт!

Излязъл напред Шар Кан, с гняв му се изпълнило сърцето, повел коня срещу чужденеца насред полето. Онзи го нападнал като лъв, сблъскали се кон в кон, гръд в гръд, в бой горещ се втурнали, заудряли, замушкали — сякаш планини се блъскали, сякаш морета пръски пръскали. И така се били от заранта до здрач. Тогава се разделили и всеки се върнал при племето си.

Шар Кан се събрал с приятелите си и им казал:

— Досега такъв рицар не съм срещал! Видях в него нещо, което досега у други воини не съм виждал. Току да вдигне ръка и да нанесе решителен удар — и обръща копието си, удря с тъпата страна.

Щом се съмнало — чужденецът излязъл насреща му. Втурнал се Шар Кан срещу него, започнало сражение. Когато изминал денят и се спуснала нощта, те се разделили и всеки отишъл при племето си.

Събудили се двамата на сутринта, метнали се на конете си и се нахвърлили един срещу друг. Били се до пладне и тогава чужденецът се опитал да изхитрува — пришпорил коня, дръпнал юздата, но животното се спънало и го хвърлило от гърба си. Хвърлил се Шар Кан върху него, посегнал да го промуши, а рицарят викнал:

— Ей, Шар Кан, така ли правят рицарите, като победят една жена?

Шар Кан вперил поглед в него и видял пред себе си царица Абриза. Познал я, изпуснал меча от ръката си, целунал земята пред нея и рекъл:

— Защо направи всичко това?

— Исках да те изпитам на бойното поле! — отговорила тя. — Да видя твоята твърдост в бой. А тези с мене — всичките са неволници, всичките са моми!

— Хвала на Аллаха, че сме живи и здрави и че се срещнахме отново, царице на времената! — усмихнал се Шар Кан.

Викнала царица Абриза към неволниците си и им наредила да се приближат, след като освободят двайсетината пленници. А той наредил на хората си да й окажат почит, те се спешили и целунали земята пред нея. После двестате конници възседнали конете си, денем и нощем яздили и за шест дни стигнали до града. Тогава Шар Кан наредил на царица Абриза и неволниците й да съблекат чуждестранните си одежди и да облекат дрехи на моми от Рум.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Шар Кан изпратил няколко от приятелите си в Багдад да съобщят на баща му Омар ал-Нуаман, че идва, да му кажат, че царица Абриза, дъщерята на царя на Рум, пристига с него и да изпрати керван да ги посрещне. А самите те слезли на мястото, където били стигнали, и там пренощували. Когато се съмнало, Шар Кан заедно с царица Абриза и свитата им възседнали конете си и скоро се озовали пред града. Ето че дошъл и везир Дандан с хиляда конници да посрещнат царица Абриза и Шар Кан. Те били дошли по нареждане на цар Омар ал-Нуаман, както го бил помолил синът му Шар Кан. Влязъл при баща си, пристъпил да го посрещне, прегърнал го. Синът му разказал какво била споделила с него царица Абриза и какво му се случило с нея.

— Тя избра да дойде с нас! — казал той. — Тя ще живее с нас!

А цар Омар ал-Нуаман възхвалил Абриза и поискал да я види. Тя влязла при него, целунала земята пред него, заговорила му. Учудил се царят на красноречието й, благодарил й за това, което била направила за сина му Шар Кан, и й сторил място до себе си. Тя седнала и открила лицето си. Щом царят я видял, объркало се всичко в главата му. Обявил, че ще бъде една от приближените му, дарил дворец за нея и неволниците й, дал им заплати и я заразпитвал за трите зърна, а тя му отговорила:

— Зърната са с мене, цар на времената!

Отворила един сандък, измъкнала от него кутия, извадила от кутията златно ковчеже, отворила го и взела от него три зърна. Целунала ги и ги подала на царя. Отишла си, но пленила и сърцето му.

Изпратил царят да извикат сина му Шар Кан, дал му едно от трите зърна, а когато той го попитал за останалите две, отговорил:

— Синко, ще даря едното на брат ти Дау ал-Макан, а другото — на сестра ти Нузхат аз-Заман!

Когато Шар Кан чул, че има брат на име Дау ал-Макан — защото той знаел само за сестра си Нузхат аз-Заман, — той се обърнал към баща си Омар ал-Нуаман и запитал:

— Значи освен мене ти имаш още един син, така ли?

— Да, синко, той сега е на шест години! — отговорил бащата.

Мъчно му станало на Шар Кан, но скрил тайната в себе си и казал на баща си:

— Нека всевишният Аллах им даде живот и здраве!

Хвърлил зърното от ръката си и изтърсил праха от дрехите си.

— Виждам, че не си на себе си от тази новина! — казал бащата. — Но ти си господар на царството след мене, аз дадох обет за това! Това зърно е за тебе и то е едно от трите!

Забил Шар Кан поглед в земята, засрамил се, че се сърди на баща си. Надигнал се — не знаел къде да се дене от силния гняв. Излязъл и отишъл в двореца на царица Абриза. Разказал й, че София е родила на баща му две деца, мъжко и женско, и продължил:

— Той им дари двете зърна, а на мене остави едното, но аз не го взех! Едва сега узнах това и ме обхвана гняв! Сега се боя, че той ще те вземе за жена, видях как той желае да се ожени за теб!

— Баща ти няма власт над мен! — рекла тя. — Той не може да ме вземе против волята ми, а ако ме вземе насила — ще посегна на живота си. А пък за трите зърна — не ми бе дошло на ум, че той ще дари с онова, което аз съм му дала, децата си! Мислех, че ще ги остави в хазната си, при богатствата си. Но искам от теб една добрина — подари ми зърното, което ти е дал баща ти, ако си го получиш!

Поприказвали си за това-онова, после тя рекла:

— Ти не се бой, но аз се боя да не би баща ми да чуе, че съм при вас. Тогава той ще се опита да ме вземе. Ще се договорят с цар Афридун, който иска пък да вземе дъщеря си София, и ще дойдат тук с войска!

— Господарке, ако си доволна, че живееш при нас — не мисли за тях! — отговорил Шар Кан. — Ще съберем всички войски по суша и по море и ще ги победим!

* * *

А Омар ал-Нуаман, след като синът му Шар Кан излязъл от него, станал и отишъл при неволницата си София, като носел онези зърна. Щом го зърнала, тя се изправила, довела при него децата си Дау ал-Макан и Нузхат аз-Заман. Той ги целунал, окачил на всяко от тях по едно зърно и казал:

— Слушай, София, защо не ми каза по-рано, че си била дъщеря на Афридун, царя на Константинопол, да ти окажа по-голямо уважение, да издигна сана ти?

— Какво повече да искам от това, което имам, царю! — отговорила тя. — Аллах ми даде от тебе две деца, мъжко и женско!

Тези думи се харесали на цар Омар ал-Нуаман, той оценил остроумието и сладостта на думите й.

* * *

А ето какво станало с увлечението му по царица Абриза.

Желанието да бъде с нея го овладяло изцяло, ден и нощ той започнал да мисли само за нея. Всяка вечер наминавал в стаята й, говорел й мили приказки, а тя не отговаряла на тях и казвала:

— Царю на времената, сега нямам желание да бъда с мъж!

Той разбрал, че тя не иска да го допусне до себе си, а това още повече подсилило страстта му, усилило копнежа и любовта му.

Отишъл в килера си, извадил от там парче омайно биле пречистено — подуши ли го слон, не тази година ще се събуди, а чак следващата, сложил го в джоба си, изчакал да мине малко време след стъмване и влязъл при царица Абриза. Тя му се изправила на крака. Той й разрешил да седне, сам седнал до нея, поискал нещо за пиене, тя сложила трапеза, подредила му съдовете, запалила му свещите, наредила да донесат семки и плодове и всичко нужно. Той започнал да си налива с нея, заговорил й и ето че виното зашумяло в главата на царица Абриза. Когато усетил това, Омар ал-Нуаман извадил омайното биле, скрил го между пръстите си, налял си чаша, отпил, налял втора, пуснал омайното биле, което криел в джоба си, без тя да види, и рекъл:

— Заповядай, пийни си!

Поела царица Абриза чашата, изпила я и след малко билето я повалило и тя паднала по гръб, шалварите се смъкнали от краката й, бризът повдигнал края на ризата й. Царят пристъпил към нея и видял как при главата й свети свещ, при краката й свети свещ и осветяват онова, което й е между бедрата. Объркал се умът му, нашепнал му дяволът зли мисли, той не се сдържал, смъкнал шалварите й до долу, отпуснал се върху нея и й отнел моминството. После станал, отишъл при една от неволниците й на име Марджана и казал:

— Иди при господарката си — имала нещо да ти каже!

Влязла неволницата при господарката си и видяла, че нозете й са разкървавени, а тя самата била паднала по гръб. Взела една кърпа и я избърсала. Кихнала царица Абриза и повърнала билето, то изхвръкнало от стомаха й като топка.

— Кажи ми какво ми се е случило? — попитала тя.

Неволницата й разказала как я била намерила. Тогава тя разбрала, че царят я е насилил, като е използвал хитрост. Огромна мъка изпълнила душата й, тя покрила лицето си и рекла на неволниците си:

— Спирайте всеки, който иска да влезе при мене, казвайте му, че съм болна — нека първом да видя какво бог е направил с мене!

Дошла при цар Омар ал-Нуаман вестта, че царица Абриза е болна. Изпращал й той напитки, изпращал й лекарства, но тя останала скрита от чужди погледи в течение на няколко месеца. През това време огънят у царя изстинал и той се отказал от нея, макар преди да я желаел много. Минали месеци и се забелязало, че тя носи дете, коремът й се издул и тя рекла на неволницата си Марджана:

— Не хората ме обидиха, а сама съм си виновна пред баща ми, майка ми и царството ми! Не искам да живея, отслабна ми силата! Преди можех да се метна на коня си и да го подкарам, сега дори не мога да го възседна! А когато родя, ще ме е срам пред неволниците! Всички в двореца знаят кой ми отне моминството. Искам да се измъкна тайно! Никой не бива да знае освен тебе! Ще отида при татко и мама. Кръв при своя кръв отива — а бог да прави с мене каквото си иска!

— Както наредиш, царице! — отговорила неволницата.

Изчакали няколко дни, докато царят тръгне на лов, а Шар Кан — към своите крепости, където бил решил да поживее известно време. Абриза извикала неволницата си и й рекла:

— Ще ми се да тръгна тази нощ. Усещам, че ми наближава срокът за раждането — още четири-пет дни да остана, няма да мога да потегля! Това ми било писано — да не успея да стигна! Намери един мъж да тръгне с нас. Аз нямам сили да нося оръжие!

— За бога, господарке! — отговорила Марджана. — Аз познавам само един роб — на име Гадбан[8]. Той е смел страж. Ще му кажа за какво става дума, пари ще му обещая и ще му кажа: „Ако тръгнеш с нас, ще се оженя за тебе, когато пожелаеш!“

— Доведи го да поговоря с него! — казала царицата.

Отишла Марджана при войника и казала:

— Ей, Гадбан, Аллах ще ти даде щастие, ако приемеш онова, което ти каже господарката ми!

Тя го повела при господарката си. А тя, щом го зърнала, отщяло й се да го вижда повече, но си рекла: „Щом имаш нужда — подчинявай се на правилата!“ Понечила да му заговори направо, но страхът променил думите й и тя рекла:

— Ей, Гадбан, ще ни помогнеш ли да надвием вероломството на времето? Ако ти разкрия какво ми е — ще пазиш ли тайната ми?

Погледнал я робът, видял колко е хубава, трепнало сърцето му, той начаса я пожелал и рекъл:

— Господарке, каквото и да ми наредиш — няма да престъпя волята ти!

— Искам да ме изведеш с неволницата ми, да впрегнеш две камили и три кобили от царската конюшня, да сложиш на всяка камила торба с пари и неща за ядене и да потеглим към страната ми. Тръгнеш ли с нас — ще те оженим за онази неволница, която си избереш, пък ако пожелаеш да се върнеш в страната си — ще ти дадем каквото пожелаеш, и с доста пари ще се прибереш!

— Господарке, аз ще ви наглеждам с четири очи, ще тръгна с вас, и коне ще ви намеря! — рекъл зарадваният Гадбан.

Той си мислел: „Ще взема от тях каквото искам, пък ако откажат да ми го дадат — ще ги убия и ще им взема всичките пари!“ Притаил тези мисли в душата си, излязъл и се върнал с две камили и три кобили. Пътували, що пътували, наближили някаква планина. Още един ден оставало, докато стигнат до земите на Абриза, но дошло времето да ражда. Тя вече не можела да се удържа върху кобилата и рекла на Гадбан:

— Нека сляза, че ми дойде времето да раждам! — и се обърнала към Марджана: — Слез и ти, ела при мене и ми помогни.

Още не била слязла и от силната болка царица Абриза изгубила съзнание. Пък дяволът се намърдал в главата на Гадбан, той размахал меча си пред лицето й и викнал:

— Прощавай, господарке, ама ми се ще да свършим двамата с тебе една работа!

Тя се извърнала от него и си рекла:

— Не бях доволна от доблестните царе — сега остана черните роби да се гаврят с мене!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕЙСЕТИ ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царица Абриза наругала роба Гадбан:

— Горко ти — какви приказки приказваш! Почакай все пак да родя детето, да се оправя, да се отърва! Пък после, ако можеш — прави с мене каквото искаш! Ако не забравиш срамните си приказки, ще посегна на себе си и ще се отърва от всичко това!

И произнесла следните стихове:

Ей, Гадбан! Не ме закачай! Стигат

        на времето капаните проклети!

Нахалниците като теб изчезват,

        а който оживее пък — проклет е!

Бог пази моя свян — и ще го пази, —

        безсилни наглеците са пред него!

Със силата на мощното ми племе

        да взема можех всеки рицар снажен!

Да отсечеш нозете и ръцете —

        развратница пак няма да ме вземеш!

Свободни, благородни — цяло племе

        пак ще ме искат! Не ти, мръсен плевел!

* * *

Страшно се разгневил Гадбан, зачервили се очите му, потъмняло лицето му, издули се ноздрите му, посинели устните му, станал още по-отвратителен и произнесъл следните стихове:

Не ми обръщай строен гръб, Абриза!

        Ще си умра без любовта ти чудна.

От строгостта ти кръв сърцето бризва,

        слабея, мисли се объркват лудо,

пленява ме гласът ти — зла магия,

        умът отстъпва, а расте страстта!

На вси войници събери страстта ти —

        от моята по-слаба ще е тя!

Разплакала се Абриза и викнала:

— Горко ти, Гадбан! Ти, син на греха, възпитан в разпътство, нима си мислиш, че всички хора са равни!

Злият роб се разгневил още повече, нахвърлил се върху нея с меча си и я убил. После се метнал на коня й, грабнал парите и избягал в планината. Царица Абриза останала да лежи просната на земята. Детето, което родила в този миг, било мъжко. Марджана крещяла на висок глас:

— Ах, каква мъка! Как можа един черен роб да убие господарката ми! Та той не струваше нищо пред нейното юначество!

И докато тя плачела така, вдигнала се пушилка до небесата, а когато въздухът се избистрил, зад нея се показали многочислените воини — те били от войската на Хардуб, царя на Рум, бащата на царица Абриза…

* * *

А ето защо пък се появили те. Като чул, че дъщеря му заедно с неволниците си е избягала в Багдад и че е при цар Омар ал-Нуаман, той стегнал войската си и тръгнал, като разпитвал пътниците дали са я видели при цар Омар ал-Нуаман. Тази войска се намирала недалеко от тримата — дъщеря му, неволницата Марджана и роба Гадбан. Той бил тръгнал към тях да ги запита за същото, но робът се изплашил за живота си и избягал. Бащата я видял просната на земята, а неволницата й плачела над нея. Марджана видяла господаря си и го познала, заплакала и занареждала още по-силно. Когато дошъл на себе си, царят я разпитал какво се е случило, и тя му разказала историята. Причерняло пред очите му, разплакал се той отново, а после наредил да донесат носилка, натоварил дъщеря си на нея и потеглил към Кайсария. Оставил я в двореца.

Влязъл цар Хардуб при майка си Зат ал-Дауахи и казал:

— Защо така направиха мюсюлманите с дъщеря ми? Цар Омар ал-Нуаман отнел с подлост моминството й, а после я оставил на един от черните си роби да я убие. Кълна се в Исуса, трябва да отмъстя за дъщеря си, за да измия срама от челото си!

— Дъщеря ти е убита само от Марджана — тя я мразеше от цяла душа! — отговорила Зат ал-Дауахи. — Кълна се в Исуса, аз ще отида и ще остана при цар Нуаман дотогава, докато убия и него, и децата му! Изпълнявай заповедите ми за всичко, което ти кажа, и ти ще постигнеш целта си! Доведи ми няколко неволници — моми непипнати, и няколко мъдреци ненадминати! Дай им дарове богати и им нареди да изучат неволниците на мъдрост и държание, да умеят да разговарят с царе, да ги забавляват и да им четат стихове, нека усвоят всички мъдрости и съвети! Но тези мъдреци трябва да бъдат мюсюлмани, за да ги научат как живеят арабите, как живеят халифите им, да знаят всичко за предшествениците на ислямските царе! Дори за това да са нужни десет години, целият ти живот да отиде — търпи! В една пословица е казано: „Дори да разпалиш домашно огнище чак след четирийсет години — пак не е късно!“ Ако тези неволници се изучат, ние ще се доберем при врага ни, когато си поискаме — на него момите са му слабото място!

Царят изпратил пратеници към четирите краища на страната си да му доведат мъдреци измежду мюсюлманските му поданици. Довели и неволниците и цар Хардуб разпоредил на мъдреците и учените да ги изучат на мъдрост и добро държание.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато цар Омар ал-Нуаман се върнал от лов, влязъл в двореца си и потърсил царица Абриза. Не я намерил и викнал:

— Как може една наложница да излезе от двореца и никой да не знае!

А ето че и синът му Шар Кан се върнал от път. Казал му бащата за станалото. Затъжил се и Шар Кан.

А царят започнал всеки ден да навестява двете си дечица. Довел учени и мъдреци, дал им заплата, за да ги учат на науки. Щом Шар Кан забелязал това, много се разгневил, започнал да проявява ревност към брата си, и то така, че всичко си личало на лицето му. Един ден баща му го запитал:

— Като те гледам — все по-слаб ставаш тялом, все по-блед в лицето…

— Татко! — казал Шар Кан. — Колкото пъти те видя да наминаваш към брат ми и сестра ми и да им правиш добрини, толкова повече ме обзема ревност! Боя се тя да не порасне дотолкова, че да посегна на тях, а ти после да убиеш мене! Много искам да ми направиш едно добро дело — дай ми една крепост, за да живея в нея до края на дните си. Нали в една пословица е казано: „Най-добре е, когато обичният е далече — по-добре е окото да не вижда, за да не страда сърцето!“

Той навел глава към земята, а цар Омар ал-Нуаман се замислил и рекъл:

— Синко, ще изпълня каквото желаеш! Нямам по-голяма крепост в царството ми от Дамаск — нека бъде твоя!

* * *

След като синът му Шар Кан заминал, явили се пред цар Омар ал-Нуаман мъдреците и рекли:

— Владетелю, децата ти изучиха премъдростите и добрите нрави!

Това много зарадвало царя и той наредил да ги наградят богато. Забелязал, че Дау ал-Макан бил пораснал, разхубавил се и яздел коне. Бил вече четиринайсетгодишен, занимавал се с благочестиви дела, молел се, обичал бедните, стремял се към науките и Корана, всички хора в града, мъже и жени, го обичали. Веднъж в Багдад засъбирали махмал от цял Ирак, за да тръгне на хаджилък и при гроба на пророка, Аллах да го възслави! Когато Дау ал-Макан видял кервана с махмала, пожелал също да стане хаджия.

— Потърпи до следващата година, тогава ще те взема със себе си! — забранил му бащата.

Синът отишъл при сестра си Нузхат аз-Заман и й казал:

— Умирам от желание да отида на хаджилък в свещения дом на Аллаха. Помолих баща ми да ми разреши, а той ми забрани. Ще взема малко пари тайно да отида, без баща ми да знае!

— Вземи ме със себе си! — рекла сестрата. — Не ми отказвай да посетя пророка, Аллах да го благослови!

— Мръкне ли се, излез от тук, но никой да не разбере! — казал той.

Към полунощ Нузхат аз-Заман станала, взела малко пари, облякла мъжки дрехи. Излязла от двореца и намерила брат си, който вече бил приготвил камилата. Възседнали я и през нощта се смесили с хаджиите. Вървели, що вървели, писано им било от Аллах да стигнат живи и здрави до всеуважаваната Мека, изкачили се на Арафат и извършили нужните обреди на хаджилъка. После отишли при пророка[9], а когато хаджиите пожелали вече да се връщат в страната си, Дау ал-Макан казал на сестра си:

— Сестро, искам да посетя и Свещения дом, града на възлюбления от бога Ибрахим, нека бъде честит!

— Аз също! — отговорила тя.

Наели коне от някакви свещеници, приготвили си нещата и потеглили с кервана. Но ето че Дау ал-Макан се разболял. Стигнали Свещения дом. Спрели в някакъв хан, наели стая и останали там. А болестта ставала все по-лоша, тя съборила Дау ал-Макан и той започнал да губи съзнание. Разтревожила се Нузхат аз-Заман и рекла:

— „Няма сила и воля освен у Аллаха — и това е писано от Аллаха!“

Тя останала при брат си, а той слабеел от ден на ден. Тя харчела пари и за него, и за себе си, докато един ден изхарчила всичките пари. Изпратила момчето от хана с някаква своя дреха да я продаде, продало я то и тя пак изхарчила парите по брат си. После продала още нещо — и така, докато не останало нищо за продан. Сама останала в прокъсана като решетка дреха и заплакала.

— Сестро! — казал братът. — Усещам, че ми става по-добре, започвам да си мисля за парче печено месце.

— Не мога да прося! — отговорила тя. — Но утре ще вляза в дома на някой от първенците, ще поработя нещо за пари — за тебе и за мене. Не ми е леко да те оставям в това положение, но трябва, ща не ща, да търся прехрана!

Покрила главата си с парче от абата на камиларя — стопанинът й я бил забравил у тях, целунала главата на брат си, завила го и излязла, без да знае къде ще отиде. А брат й чакал, чакал, докато дошло време за вечеря. Тя не дошла. Пак зачакал, съмнало се — тя не се върнала. Минали два дни. Разбрал той, че повече не може да продължава така, сърцето му се мъчело по нея, гладът ставал все по-силен. Измъкнал се от леглото, повикал момчето от хана и му казал:

— Отнеси ме на пазара!

Слугата го отнесъл и го оставил насред пазара. Събрали се хората от Ал-Кудс, зажалили го. Той им направил знак, че проси нещо за ядене. Търговци събрали няколко дирхама, нахранили го, сложили го да полегне в един дюкян, постлали му парче рогозка, сложили до главата му ибрик. Мръкнало се, хората се разотишли. В полунощ той усетил, че все повече слабее, не му се ядяло, не му се пиело, загубил съзнание. На сутринта хората из пазара събрали от търговците трийсет дирхама, наели една камила и рекли на камиларя:

— Натовари този човек, закарай го до Дамаск и го остави в лечебницата — пък може там да го излекуват!

— Дадено! — отговорил камиларят, но в душата си рекъл: „Какво толкова ще мъкна този болен човек — та той почти е умрял!“

Излязъл с него донякъде, скрил се в нощта, хвърлил го върху сметището на огняря край хамама и си продължил пътя. Когато се съмнало, огнярят станал да запали огнището в хамама, където работел, и го открил проснат по гръб. Вгледал се в лицето му — съвсем голобрад, но пък толкова хубав! Мъчно му станало за него, разбрал, че е болен, че е странник, и си казал: „Едва не сторих грях към това момче! Пророкът, Аллах да го благослови, ни съветва да уважаваме странника, особено когато е болен!“ Понесъл го, домъкнал го у дома си и наредил на жена си да го гледа и да му постели килим. Постлала му тя и възглавница под главата му сложила, стоплила вода, измила му лицето, ръцете и нозете. Огнярят донесъл розова вода и захар, поръсил го, налял му сироп, облякъл го в чиста риза и долни дрехи.

И ето че Дау ал-Макан вдъхнал здрав въздух и започнал да върви към оправяне, дори се опрял на възглавницата. Зарадвал се огнярят и рекъл:

— Хвала на Аллаха, той излекува това момче! Боже, дай здраве на това момче от моята ръка!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че огнярят влязъл веднъж при Дау ал-Макан, видял, че се е надигнал, разбрал, че оздравява, и рекъл:

— Как си сега, синко?

— Добре! — отговорил Дау ал-Макан.

Огнярят възхвалил Аллаха и му благодарил. После отишъл на пазара, купил десет кокошки, дал ги на жена си и й заръчал:

— Коли всеки ден по две — една сутрин и една вечер!

Тя заклала една кокошка, сварила я, поднесла му я, нахранила го с месото, напоила го с бульона. Вечерта му сварила втора кокошка, почистила му месото от костите и го поканила:

— Яж, синко!

Докато той се хранел, ето го и мъжа й. Видял, че хапва, седнал до главата му и запитал:

— Как си сега, синко?

— Хвала на Аллаха, оздравявам! — отговорил Дау ал-Макан. — Нека заради мен Аллах да те дари с добро!

Този огняр работел в хамама за пет дирхама на ден. Всеки ден за цял един дирхам той купувал захар, розова вода или нещо за пиене. За още един дирхам купувал кокошки. И така — цял месец. Заличили се следите от болестта. Огнярят с жена му се зарадвали, че Дау ал-Макан е оздравял.

— Ти си онзи, който ми бе пратен от Аллаха — чрез твоите ръце да ми се върне здравето! — рекъл Дау ал-Макан.

— Не говори така! — казал огнярят. — Но ми кажи защо си попаднал в този град? По лицето ти си личи, че си заможен човек!

— Ти първо ми кажи как ме намери! После аз ще ти разкажа историята си! — казал Дау ал-Макан.

— Намерих те захвърлен върху една купчина на бунището призори, когато отивах на работа, и те прибрах вкъщи. Това е!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Дау ал-Макан рекъл:

— Братко, ти си направил добрина не на близък човек, а на непознат и затова ще береш богати плодове! Сега в коя страна се намирам?

— Ти си в Ал-Кудс! — отговорил огнярят.

Дау ал-Макан си спомнил, че се бил разделил със сестра си. Заразказвал на огняря за патилата си, за историята си и заридал:

Политнал съм без свяст, безсилен, немощен на небето,

но пак възкръснах и показах, че пак съм жив, но ето —

        от мен остана отделена завинаги душата —

        всеопрощаваща, по-светла дори от светлината!

Дали ще мога аз отново със поглед да я видя,

за да полепне мойта обич към образа й свиден!

        Търпение ли? Уж го имам, а то не съществува!

        Аз неумея да търпя, това ми скъпо струва!

— Колко дни път има от тук до Дамаск? — запитал Дау ал-Макан.

— Шест!

— Ще можеш ли да ме отведеш там?

— Господарю, щом искаш да отидеш в Дамаск, ще дойда с тебе! Ако жена ми поиска — нека и тя да дойде! — после се обърнал към жена си: — Ще дойдеш ли с мене в Шам-Дамаск, за да заживеем там, или искаш да отведа господаря и после да се върна при тебе!

— Аз ще тръгна с вас! — отговорила жената.

— Хвала на Аллаха, че се съгласи! — възкликнал огнярят.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че огнярят продал всичко, що имал, наел едно магаре, качил Дау ал-Макан на него и тръгнали. Вървели, що вървели, стигнали Дамаск. Било привечер. Отишъл огнярят и купил нещо за ядене. Така живели пет дни.

Но ето че жената на огняря неочаквано се разболяла и се преселила в лоното на Аллаха. Много се натъжил Дау ал-Макан — бил свикнал с нея, нали тя се грижела толкова за него. Затъжил се и огнярят, а Дау ал-Макан, като видял мъката му, казал:

— Не тъгувай, всички ще минем през тези порти!

А огнярят се обърнал към Дау ал-Макан с думите:

— Аллах да те обсипе с добрини, синко! Всевишният Аллах благоволява към нас дори когато застава на пътя ни. Хайде да поизлезем заедно, да се поразходим из Дамаск, пък да се отпуснат душите ни.

Той хванал Дау ал-Макан за ръка и тръгнали. Стигнали до конюшните на дамаския валия и видели там камили, натоварени със сандъци, килими, платове от сукно, конски подпруги, скъпоценности, роби, мамелюци, шум, хора да бродят насам-натам.

— Я да видим за кого са тези мамелюци, стоки и платове? — запитал Дау ал-Макан един слуга, а водачът на кервана му отговорил:

— Това е дар от емира на Дамаск, той иска да го изпрати при цар Омар ал-Нуаман заедно с данъка върху земята от Дамаск!

Очите на Дау ал-Макан се напълнили със сълзи и той възкликнал:

Тях няма ги вече пред тъжния поглед —

        оставиха само в душата тъга.

Прекрасният образ изчезна безследно,

        любов не подслажда живота сега!

А отсъди ли Бог да се видим отново —

ще лумне пак обич, ще текне пак слово!

— Синко, ние не вярвахме, че ще се излекуваш! — заговорил огнярят. — Успокой се, не плачи, защото се боя да не би болестта ти да се върне!

Така той продължавал да го ласкае, а Дау ал-Макан все въздишал и плачел. И произнесъл следните стихове:

Граби от живота, защото си пътник!

        Смъртта ще те стигне, веднъж щом роден си!

Добрини и злини — те лъжа са и скърби,

        че чака те черна покривка без песни!

Светът ни е дом овехтял и разпукан —

той чака деня си, когато ще рухне!…

И пак заплакал, пак заридал заради живота си по чужди земи. Щом слънцето се вдигнало, огнярят казал:

— Май си спомни за твоята страна!

— Да! — отговорил Дау ал-Макан. — Довиждане, аз ще тръгна с тези хора и полека-лека ще вървя с тях, докато стигна страната си!

— Аз ще дойда с теб! — казал огнярят. — Направих веднъж добро дело — искам да го свърша докрай!

Зарадвал се Дау ал-Макан, че огнярят ще тръгне с него. А той веднага излязъл, купил едно магаре и всичко нужно за из път и казал:

— Качвай се на магарето и да тръгваме! Щом се умориш да яздиш — слез и повърви!

— Аллах да те възнагради! — казал Дау ал-Макан. — Нека той ми помогне да те възмездя! Ти ми направи такива добрини, каквито човек на брат си не прави!

Изчакали, докато се стъмнило, натоварили си вещите на магарето и потеглили…

* * *

Ето това се случило с Дау ал-Макан. А ето какво се случило със сестра му Нузхат аз-Заман.

Тогава тя увила лицето си в парчето аба, оставила брат си Дау ал-Макан в хана и излязла по улиците на Ал-Кудс. Била готова да се хване някъде на работа, за да купи на брат си желаното парче печено месо. Заплакала на пътя, не знаела накъде да тръгне, молела всевишния Аллах да разпръсне тези нещастия и произнесла следните стихове:

Светът е мрачен… Мъка донесе болестта

и породи в душата безумни скърби тя.

        Страдание по тебе в гръдта ми се засели

        и мъката не вижда желаните предели.

Тъгата ме тревожи, а мъката гори ме,

сълза пътека прави по честното ми име!

        Аз хитрости не зная — скръбта да задуша

        и мъката в сърцето с какво да утеша.

Гори в душата огън, прогаря люта рана,

тя скръбна е и белег навеки ще остане!

        Не го желаех никак — а то дойде при мене!

        Търпях го като буква в перото притаена.

Заклех се в обич — ето тревогата ме стресва,

че клетва без упорство — прогонена е клетва!

        О, нощ, да видят всички сърцето как погива!

        Аз от Аллах родих се и при Аллах отивам!

Тръгнала Нузхат аз-Заман, оглеждала се насам-натам и ето — насреща й някакъв странстващ шейх от бедуините с петима приятели араби[10]. Той зърнал Нузхат аз-Заман, забелязал хубостта й и си рекъл: „Тази май е хубавица, но е много бедна! Не е важно дали е от този град, или е чужденка — аз трябва да я имам!“ Проследил я, застанал на пътя й и я запитал:

— Ей, момиче, ти свободна ли си, или си робиня?

Тя се обърнала към него и рекла:

— Заклевам те в живота ти, не ми носи нови мъки!

— Аз имам шест момичета — заговорил той, — петте умряха, едната, най-малката ми, остана! Та затова дойдох да те питам — искам да те взема, да те отведа при нея да разсееш и мъката й по сестрите й! Пък ако си нямаш близки — ще те приема като нейна сестра!

„Пък може да намеря сигурен покрив при този шейх!“, рекла си тя, навела засрамено глава и казала:

— Чичо, аз съм момиче чужденка! Имам болен брат. Ще дойда да работя в къщата ти, но при условие че ще прекарвам при тебе деня, а вечерта ще се прибирам при брат си! Аз имах висок сан, но сега съм жалка и унизена!

„Спечелих каквото търсех!“, помислил си бедуинът и рекъл на глас:

— Искам само да се грижиш за дъщеря ми през деня — пък през нощта оставай при брат си! Пък ако искаш — пренеси и него в нашия дом!

Така я увещавал, докато тя се съгласила да работи при него. Той тръгнал отпред, тя го последвала. А той я повел към хората си, които вече били приготвили камилите, натоварили ги с багажа, окачили храната и водата. Този бедуин бил разбойник, готов и приятел да предаде, хитър и коварен, нито дъщеря имал, нито син. Думите му били капан, предопределен от самия Аллах. През целия път, докато излизали от Ал-Кудс, той говорел и говорел, а когато се събрал с другарите си, се метнал на камилата, наместил Нузхат аз-Заман зад себе си и потеглили. Пътували цяла нощ. Разбрала Нузхат аз-Заман, че хитрият бедуин я бил излъгал, заплакала и се завайкала. Когато се зазорило и слезли от камилата, бедуинът пристъпил към нея и викнал:

— Ей, гражданко, какво си се разревала? За бога, ако не престанеш, така ще те ударя, че ще пукнеш, градска уличница такава!

При тези думи Нузхат аз-Заман намразила живота и й се приискало да умре. Обърнала се към него и рекла:

— Шейх на злото, изчадие адово! Как така — аз просех помощ, а ти ме измами!

— Ей, градска уличнице, ти значи имаш език, той смее да ми възразява, така ли? — ударил я с камшик и креснал: — Ако не млъкнеш, ще те пребия!

Млъкнала Нузхат аз-Заман, но си спомнила за брат си и тайно си поплакала. На другия ден се обърнала пак към бедуина:

— Какво възнамеряваш да правиш с мен, след като с хитрост ме доведе до тази пустинна планина?

Ожесточило се сърцето на бедуина от въпроса, той измъкнал камшика и така го стоварил върху гърба й, че тя рухнала в краката му.

— Кълна се във всички идоли[11] — ругаел той, — ако те чуя още веднъж да плачеш, ще ти откъсна езика и ще го натъпча в дупката между краката ти, градска уличница такава!

Тя не отговорила, приклекнала, свила глава между раменете, сълзи потекли по бузите й и тя заредила следните стихове:

Отстъпва времето или настъпва —

        то винаги във всичко съществува.

В света човешки всичко има край, но

        във всеки край пак вечността битува!

Неправди, мъки — колко ги понасям —

        не ми спести животът ни една!

Аллах отне ми силата, останах

        най-унизената в света жена!

Умря надежда, цел, мечта и радост

        и всичко се разцепи на трески!

Минаващи по пътя, погледнете

        как ви изкъпват моите сълзи!

Бедуинът изслушал стиховете й, дал й комат ечемичен хляб и рекъл:

— Не обичам някой да ми противоречи, когато съм ядосан! Ще те продам на човек, добър като мене, който да ти прави толкова добрини, колкото и аз!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато нощта преполовила, тя хапнала от ечемичния хляб. Вървели, що вървели три дни цели, докато влезли в град Дамаск, спрели в Султанския хан до Царската порта. Мъката и тежестта от пътуването се запечатали върху лицето на Нузхат аз-Заман и тя заплакала. Дошъл бедуинът и викнал:

— Ей, гражданко, кълна се във всички идоли — ако продължаваш да ревеш, ще те продам на някой евреин!

Вкарал я в някаква стая, тръгнал по пазара и минал край търговците на неволници.

— Имам една неволница! — заговорил той. — Брат й е болен. Изпратих го при роднините ми в Ал-Кудс да го лекуват, докато се изправи. Искам онзи, който я купи, да я уверява, че болният й брат е при моите в Ал-Кудс и цената й е нужна за лекуването му!

— Колко е годишна? — запитал един от търговците.

— Пълнолетна е, умна, възпитана, хубава и красива! Но откакто брат й е в Ал-Кудс, сърцето я боли, хубостта й се измени, отслабна тялом…

Търговецът тръгнал с бедуина и рекъл:

— Слушай, шейх на арабите[12] — идвам с тебе, за да купя неволницата, която толкова възхваляваш и описваш ума й, възпитанието й и хубостта! Ще ти платя цената й, при условие че, ако я харесат, когато я препродавам — ще ти платя в брой, а ако не я харесат — ще ти я върна!

— Ако щеш на султана я препродавай, на него я показвай и каквито си щеш условия поставяй! Заведи я при цар Шар Кан, сина на цар Омар ал-Нуаман, владетеля на Багдад и Хорасан — може пък тя да му замае главата и той ще ти даде цената с много по-голяма печалба!

— И аз имам нужда от Шар Кан! — казал търговецът. — Искам да ми напише писмо до баща си цар Омар ал-Нуаман с препоръки. Ако той приеме неволницата от мене — ще ти платя цената й!

Двамата отишли в стаята, където била Нузхат аз-Заман. Бедуинът застанал на прага и викнал:

— Ей, Нахия[13]! — защото я наричал така.

Тя се разплакала, не му отговорила. Бедуинът се обърнал към търговеца:

— Ей я там седнала, виж я, поговори й, ама нежно, нали знаеш, както само араби могат да говорят!

— Ако тя е такава, както ми я описа — аз ще взема от султана каквото поискам! — казал търговецът и се обърнал към момата: — Мир на теб, девойко, как си?

Тя се обърнала към него и си помислила: „Така ми е било писано!“ Разгледала го, а той бил човек достолепен и добролик и си рекла: „Май е дошъл да ме купува! Ако откажа — ще остана при този проклет злодей и той ще ме пребие от бой! А този човек има добро лице, сигурно ще бъде поне малко по-добър от този груб бедуин!“ Вдигнала глава и нежно му отговорила:

— И на тебе мир, благоденствие и благоволение от Аллаха, господине. Така е наредил да отговаряме пророкът, Аллах да го възслави и благослови! А щом ме питаш как съм, щом искаш и това да знаеш, ще ти отговоря — пожелавам така да са само враговете ти!

Щом търговецът чул как се леят думите й, умът му се замаял от радост. Обърнал се към бедуина и запитал:

— Колко струва — та тя е от знатен произход!

Ядосал се бедуинът и викнал:

— Ти развращаваш моята неволница с такива думи! Как така ще твърдиш, че била от знатен произход, когато е от простолюдието! Няма да ти я продам!

Търговецът разбрал, че бедуинът не е с всичкия си, и казал:

— Успокой се. Ще я купя, пък макар и с недостатъка, за който спомена!

— И колко ще ми платиш за нея? — запитал бедуинът.

— Е, шейх на арабите, ще ти платя за нея двеста динара, като поемам и султанския данък за продажбата! — отговорил търговецът.

— Да ми се махаш веднага от пътя! — ядосал се бедуинът. — И сто динара да ми дадеш за парчето аба, което е върху нея, пак няма да ти я продам! Ще я оставя при мене да ми гледа камилите и да ми мели брашното! Аз те мислех за умен човек! Кълна се в идолите, ако не се махнеш веднага, ще ти кажа такива неща, които хич няма да ти харесат!

— Ей, шейх на арабите, вразуми се! Я ми кажи какви и колко дрехи има тя у тебе! — настоял търговецът.

— Който търгува с неволници, той не търгува с платове! — отговорил бедуинът. — За бога, и тази аба, която е изгубила цвета си, й е много!

— Ще разрешиш ли да видя лицето й? Нали хората, когато купуват неволници, разглеждат лицата им!

— Ето ти я, прави с нея каквото искаш! Ако щеш по гръб я обръщай, ако щеш по корем, ако пък искаш съблечи я съвсем и си я гледай гола!

— Аллах да ме пази, аз само лицето й искам да зърна! — казал търговецът.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМДЕСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че търговецът пристъпил към Нузхат аз-Заман, замаян от хубостта и прелестта й, седнал до нея и рекъл:

— Как се казваш, господарке?

— За сегашното ми име ли питаш или за предишното?

— Нима ти имаш ново име и предишно име?

— Да, предишното ми име е Нузхат аз-Заман, а новото — Гуссат аз-Заман[14]!

Объркал се умът на търговеца — толкова сладко се изразявала тя. А Нузхат аз-Заман въздъхнала и рекла:

Ще ти се отплати добрият бог

        за туй добро, което ще направиш!

Той вездесъщ е като твоя бог[15]

        единствен — от беди ни охранява!

Отвлечена, добро не срещнах аз —

        но думата добра ме облекчава!

Ако сама бях дом или земя —

        ти тях, човече ласкав, населявай!

Ако си пил от живата вода —

        ти роза чиста от сълзи ще гледаш!

Тогава може би покой мечтан

        след нощите безсънни пак ще срещнеш!

О, има ли по-тежко от разлъка!

        Най-страшно е да носиш чужда мъка!

Протегнал търговецът ръка да избърше сълзите й от бузата, а тя закрила лицето си. Бедуинът си помислил, че девойката не позволява да я оглеждат, спуснал се с камилските юзди в ръка, замахнал и силно я ударил по плещите. Подскочило камъче от пода, ударило я по веждата и я разцепило. Рукнала кръв по лицето й. А търговецът си казал: „Трябва да купя тази неволница, пък ако ще да дам толкова злато, колкото тежи тя самата, само да я отърва от този злодей!“ Избърсал кръвта и сълзите от лицето й, превързал главата й, а тя вдигнала лице към небето, отправила тъжна молитва към Вездесъщия и казала следния куплет:

Дай милост за онази възвишена,

която без вина е унизена,

        измамена бе с хитри увещания,

        а днес се къпе в сълзи и страдания!

После се обърнала към търговеца и казала със задавен глас:

— За бога, не ме оставяй на този злодей, който не познава всевишния Аллах! Ако още една нощ остана тук, ще посегна на себе си!

Изправил се търговецът и казал на бедуина:

— Е, шейх на арабите, тази жена не е за тебе! Кажи какво ще искаш за нея!

— Вземи я, но й плати цената! — казал бедуинът. — Иначе ще си я прибера в моето село и ще я оставя да събира тор и да наглежда камилите.

— Давам ти петдесет хиляди динара! — казал търговецът.

— Аллах да ти е на помощ! — отговорил бедуинът.

— Кажи тогава колко!

— Хиляда динара! Давам ти я за тази цена — ще си купя сол за толкова пари[16]! Зарадвал се търговецът, затичал се към дома си, донесъл от там парите.

Бедуинът ги взел и си помислил: „Я да се върна аз в Ал-Кудс — пък може да открия брат й, да го доведа и също да го продам!“ Метнал се на камилата си и препуснал към Свещения дом. Отишъл в оня хан, запитал за брата, но не го открил.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че щом търговецът получил неволницата си, наметнал я с някаква своя дреха, отвел я у дома, облякъл я с най-хубави дрехи, купил й скъпоценности, взел и плат от атлаз, сложил го в ръцете й и рекъл:

— Всичко това е за тебе! Моля те само за едно: когато те изправя пред султана — валия на Дамаск, спомени му на каква цена съм те купил, макар тя да не струва дори колкото нокътя ти, спомени му какво съм направил за тебе! Нека ми напише султанско писмо с препоръка, когато отида при баща му цар Омар ал-Нуаман, стопанина на Багдад, той да забрани да плащам данък от цената на стоките, с които търгувам!

Тя се разплакала и въздъхнала, а той казал:

— Господарке, виждам, че колкото пъти спомена Багдад, очите ти се насълзяват! Имаш ли там някого, който да ти е близък? Ако е търговец или някой друг — кажи ми, аз познавам там всички търговци, пък и други хора! Ако искаш да пратиш писмо — и него ще занеса!

— За бога, нито търговец познавам, нито други хора! — отговорила тя. — Но познавам цар Омар ал-Нуаман, стопанина на Багдад!

Зарадвал се търговецът и си помислил: „За бога, ще имам каквото ми се иска!“ И продължил:

— Да не би да са те предлагали той да те купи?

— Не, но ме възпитаваха заедно с дъщеря му и затова му бях скъпа! Ако искаш цар Омар ал-Нуаман да ти даде каквото ти се ще, подай ми перо и мастилница и аз сама ще напиша писмо. Щом стигнеш Багдад, предай го лично на царя и му кажи: „Твоята неволница Нузхат аз-Заман бе удряна от превратностите на съдбата денем и нощем, продаваха я от ръка в ръка — тя ти предава поздравите си!“ А когато те запита къде се намирам, кажи му, че съм при неговия наместник в Дамаск!

Учудил се търговецът на красноречието й.

— Струва ми се, че мъжете са си играли с ума ти, за да те продават за повече пари! Знаеш ли Корана наизуст?

— Да! — отговорила тя. — Освен това зная философия, медицина, въведение към познанието, тълкуванията към произведенията на Хипократ и на Гален Мъдрия, коментарите върху произведенията им, изучих „Доказателствата“ и четох „Детайлите“ на Бен ал-Битар, водих диалози за „Закона“ на Ибн Сина, анализирах знаците, наблюдавах формите, знам тънкостите на инженерното дело, изучих мъдростта на Вечните[17], четох книгите на шафиитите, чела съм и „Хадисите“, и граматиката, спорила съм с учени, разговаряла съм с тях по всички науки, приучих се към логиката, стилистиката, математиката, диалектиката, духовните знания и времеизмерението[18]! Проумях всички тези науки! А сега дай ми мастилница и перо да напиша писмото, което ще те пази при пътуването и ще те обогати повече от томове книги.

Той й донесъл мастилница, хартия и медно перо, поставил го пред нея, като целунал земята, за да подчертае високото си уважение. Нузхат аз-Заман взела свитъка, поела перото и написала върху хартията следните стихове:

„Не идва сънят във очите изплашени…

Ти не спиш — но узна ли ми тайната страшна?

        Дали споменът огън в душата налива,

        или вятърът спомени стари изтрива?

Нали вечно добрият ни спомен остава,

а пък лошият с времето се заличава!

        Нека вятърът мило върху рамената

        донесе чак до тебе за мен новината!

Аз плача за тебе, сълзи ме разтапят —

че от сълзите даже ръждясва и камък!“

А след стиховете написала и следните редове:

„От онази, чийто разум е объркан и жал я измъчва; няма за нея лъч светлина, няма ден — всичко е нощна тъма; тя се мята по твърди постели от мъка и тежи й в очите безкрайна разлъка; черни сенки безсъница под очите чертае, по звездите съдбата си тъжно гадае; мисли, слабост топят я и разтопяват, всичко отвътре се раздробява; няма помощ, само думите я спасяват и само стихове кротко напява:

Във утрото нежно аз днес не запях,

че скръб ме притисна, обхвана ме страх.

        И нито надежда, нито упование

        стопяват горчивото ми страдание!

Греха непростим непрестанно оплаквам —

душата със тялото не са еднакви!“

Тя избърсала сълзите си и добавила отдолу следния куплет:

„Заминах — оттогава се изтърка въздухът от мъка.

И с хората, които също знаят мъка — разлъчи ме разлъка.

        Сега сама от скърби и болежки коварни съм излята!

        С перото само разговарям нежно: «Не забравяйте сестрата!»“

„От разделената с близки и роднини, с род и родина, със сърце тъжно и мъртво Нузхат аз-Заман“.

Сгънала свитъка и го подала на търговеца. Той го целунал, запознал се с написаното в него и рекъл:

— Благословен да бъде онзи, който те е създал…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че търговецът започнал да се отнася към нея с още по-голямо уважение. Когато се мръкнало, завел я в хамама, наел й телячка, донесъл храна и плодове, подредил всичко на скамейката в хамама. Когато телячката свършила с къпането и облякла неволницата, двете хапнали от храната и плодовете. После тя си легнала, а търговецът спал на друго място. Когато се събудил, той събудил и Нузхат аз-Заман, донесъл й тънка риза и куфия за хиляда динара, турско наметало със златни кенари, чехли, обшити с конци от червено злато, с пайети и скъпоценности, окачил на ушите й обеци с бисери за хиляда динара, а на шията й — една огърлица от злато и още една броеница от кехлибарени зърна, която се люшка до под гърдите с десет зърна като топки и девет — като луни, по средата на всяка топка — камък от черен корал, а на всяка луна — от изумруд, и цялата тази броеница струвала три хиляди динара. Търговецът й казал да се украси с най-хубавите мазила. Тръгнали двамата, оглеждали я хората, смаяни от хубостта й, и казвали:

— Блажен е онзи, на когото ще принадлежи тази мома!

Вървял търговецът, тя вървяла след него, влезли при цар Шар Кан. Търговецът целунал нозете му и казал:

— Царю честити, донесох ти дар, който не може да се опише, няма такъв друг в наше време, мома, събрала в себе си хубост и добронравие!

— Искам да я видя с очите си! — казал царят.

Довел я търговецът, изправил я пред него. Щом цар Шар Кан я видял, притеглила се кръв към кръв. Но той никога не я бил виждал — нали бил узнал, че има сестра на име Нузхат аз-Заман и брат на име Дау ал-Макар, чак след като известно време водил царската войска.

— Цар на времената! — заговорил търговецът. — Тя цялата е изтъкана от нежна красота и хубост, няма подобна на нея в наше време! Но тя знае и всички религиозни, светски, политически и математически науки!

— Вземи цената й за колкото си я купил, остави ми и я и си върви по пътя! — казал царят.

— Слушам и се подчинявам! — казал търговецът. — Но искам да те помоля да ми напишеш разпореждане, че да не плащам десятък за търговията си, докато съм жив!

— Ще направя това за тебе! — обещал царят. — Но я ми кажи колко си платил за нея!

— Хиляда динара и похарчих още сто хиляди отгоре за дрехи!

— Аз ще ти дам повече! — казал царят, извикал ковчежника и му наредил:

— Плати на този търговец триста и двайсет хиляди динара! — после извикал четирима кадии и казал: — Свидетелствам пред вас, че освобождавам от робство тази моя неволница и искам да се оженя за нея по закон!

Написали кадиите свитъците за освобождаването, обявили женитбата му с нея. После наредил да се напише разпореждане за търговеца той вече да не плаща данък за търговията си, никой да не върши злини срещу него.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че после царят се разпоредил всички да си отидат и да останат само кадиите и търговецът. После се обърнал към кадиите:

— Искам да изслушате думите на тази неволница, дали нейните знания и възпитание съответстват на всичко, което говореше търговецът за нея!

— Нека бъде така! — отговорили те.

Когато завесата между нея и жените и цар Шар Кан, четиримата кадии и търговеца била спусната, цар Шар Кан я повикал:

— Неволнице, ти, най-скъпата жена по наше време. Този търговец твърди, че си била учена и благовъзпитана, че знаеш всички науки и дори граматика! Разкажи ни по нещо от всяка наука!

— Слушам и се подчинявам, царю честити! — отговорила тя.

* * *

Първата част на науките засяга царското управление — какво следва да правят владетелите по закон и право и какво ги задължават добрите нрави. Крайната цел на човешкото познание са религията и околният свят. Религията не може да бъде постигната без опознаване на света. Видимият свят е дареното от бога благо по пътя към другия свят. Не хората чрез своите действия подреждат нещата в света.

* * *

Делата на хората са четири вида — власт, търговия, земеделие и занаяти. Властта изисква пълно себеотдаване, честност и съобразителност, защото тя е оста, около която се изгражда видимият свят, който е път към отвъдния свят. Всевишният Аллах е създал света за рода човешки като храна за душата на пътника, преди той да е стигнал желаната цел. Всеки човек трябва да получава от видимия свят толкова, колкото му е необходимо, за да стигне до бога, а не да върви сляпо след желанията и увлеченията си. Ако хората получават всичко по справедливост — ще се прекратят враждите. Хората се нуждаят от властниците, които да се отнасят справедливо към тях и да въвеждат ред в делата им. Ако властниците не сдържат противоречията между хората — по-силният ще покори по-слабия. Един от двамата царе на име Аздашир бе казал, че религията и царят са близнаци: религията е съкровищница, а царят е неин страж. Законите и умозаключенията показват, че хората трябва да си изберат такъв властник, който да даде заслуженото на потисника за неговия гнет, да изравни слабия със силния, да ограничи силата на могъщия и тиранина. Колкото по-добри са нравите на властниците, толкова по-силно ще бъде тяхното време. Пророкът на Аллаха, Аллах да го благослови, казва, че две неща са особено важни за хората: постигането на мир е човешко, развалянето на мир е също човешко независимо какви са хората — учени или емири.

* * *

Един мъдрец е казал:

„Има три вида царе: цар, служещ на религията, цар, пазещ светите ценности, и цар, робуващ на увлеченията.

Царят, служещ на религията, задължава поданиците си да се придържат към религията си. Той е длъжен да бъде най-религиозният сред тях, защото той е, комуто те подражават в религиозните дела, той е, който заставя хората да се подчиняват на заповедите му, защото те съответстват на нормите на религиозния ислямски закон. Но неговият гняв е галене, носещо удоволствие, в сравнение с онова, което е подготвила съдбата.

Царят, пазещ светите ценности, се занимава с делата както на религията, така и на видимия свят. Той заставя хората да спазват законите и да пазят видимото, в него науката се съчетава с меча. Той става славен по онова, което са записали за делата му с перо. Дори и да сбърка, той е донесъл слава на меча, чрез който е донесъл справедливост във всеки дом.

Царят, робуващ на увлеченията, няма религия. Той гони само увлеченията си и не се бои от гнева на Господ Бог, който е над него. Смисълът на неговата власт се изразява в разрушение, а краят на неговото възгордяване е мястото на вечната гибел“…

* * *

Друг мъдрец е казал:

„Царят има нужда от много хора, а те имат нужда от един. Затова той е длъжен да познава онова, което ги различава един от друг, да използва всяко от тези различия във време, подходящо само за него, да ги обединява чрез своята справедливост и да ги потопява в своята щедрост“…

* * *

Аздашир, третият от персийските царе, е владеел всички земи. Той разделил всичките си дела на четири части. Затова му направили четири печата — за всяка част и печат!

Първият печат засягал неговата стража, защитата пред съда и морските дела. На него било написано „Заместници“.

Вторият печат засягал данъка върху земята и другите парични данъци. На него било записано „Строителство“.

Третият печат засягал изхранването и на него било написано „Благоденствие“.

Четвъртият печат бил за жалбите на хората и на него било написано „Справедливост“.

Тези знаци се запазили у персите до идването на исляма…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила разказите на Нузхат аз-Заман:

* * *

Касри е написал писмо до сина си, който е бил във войската му:

„Когато войската не ти е нужна, не я притеснявай, защото ще те изцапа. Дай й разумен дар, но нека е щедър, нека живее в благодат, а не я ограничавай със сила!“

* * *

Разправят, че някакъв бедуин отишъл при Мансур и му казал:

— Гладът е твоето куче и той върви след тебе!

Ядосал се Мансур, но Абул Абас му казал:

— Ти се пази да не би някой друг да му покаже комат — тогава то ще последва него и ще остави тебе!

Успокоил се гневът на Мансур, той разбрал, че думите на бедуина съдържат истина, и наредил да го надарят богато.

* * *

Абдул Малик бен Маруан е написал на брат си Абдул Азиз бен Маруан, когато го изпращал в Египет:

„Ако загубиш книгата си или амулета си — честният ще ти покаже къде е книгата ти, онзи, който разбира от изкуство, ще познае по амулета на кого принадлежи. А онзи, който е избягал от тебе, ще те познае по войската ти“.

* * *

Когато Омар ал-Хатаб наемал слуга, той му поставял четири условия: да не язди впрегатен кон, да не облича скъпи дрехи, да не яде от хляба на гладния[19] и да не закъснява на молитва.

* * *

Казано е:

„Няма по-голямо богатство от мъдростта. Но няма мъдрост, която да може да се сравни с божествения ред и закон; няма закон, който да стои над благочестивостта; няма добри взаимоотношения, които да стоят над добрите нрави; няма безпристрастност, която да струва повече от доброто възпитание; нищо не е по-полезно от взаимното разбирателство между хората; няма такава търговия, която да е по-скъпа от едно праведно дело; няма печалба, която да е по-голяма от онова, което дарява бог; не може да се направи справедлива равносметка преди края на живота, ако не е имало боязън от бога; няма такова преклонение пред бога, което да е по-голямо от ислямските обреди; няма вяра, която да може да се сравни със свенливостта; няма обич към бога, която да се сравни с човешката скромност; няма по-голяма чест за човека от знанието, което той притежава. Пази главата си и онова, което е в нея, пази корема си и онова, което той съдържа, и не забравяй, че човек остарява и умира!“[20]

* * *

Али, Аллах да е доволен от него, е казал:

„Пазете се от злините, които могат да причинят жените! Отнасяйте се предпазливо към тях, не споделяйте с тях делата си, не прекалявайте с благодеянията си към тях, защото ще станат коварни!“

* * *

Пак той е казал:

„Който е престанал да спестява, той е станал по-умен!“

* * *

Казал е Омар, Аллах да е доволен от него:

„Има три вида жени. Добрата благочестива мюсюлманка определя господаря си според предписанието на съдбата, а не определя съдбата си според господаря. Вторият вид се задоволяват само с това да раждат деца. А третият вид — Аллах ги окачва като скъпоценна огърлица на врата на онзи, когото той пожелае.

Мъжете са също три вида. Умен мъж е онзи, който изисква от себе си да има лично мнение. Обаче по-умен е онзи, който, когато очаква да му се случи нещо, чиито резултати не знае, отива при друг, който има мнение, и действа така, както му подскаже той. Третият вид мъже са колебливи, те не знаят какво е благоразумие, и не се вслушват в съвети“.

Справедливост трябва да съществува непременно във всичко. Дори неволниците имат нужда от справедливост. Може да се вземе за пример животът на разбойниците, които живеят от грабежи. Ако те не делят поравно онова, което имат, ако не се чувстват задължени да го делят точно по този начин, техният ред ще рухне за миг и тогава достойнствата на справедливостта ще бъдат в ръцете на благородните и добронравните. Най-добре го е казал поетът:

Във мечти и в саможертва той остана вечно млад!

Щом живееш като него — в младостта бъди му брат!

А един друг е казал:

Мечтата е върхът, а прошката — достойнство,

        а честността — спасение за всеки прям и честен!

Признание щом търсиш в парите си всемощни,

        без слава между славни ще чезнеш неизвестен!

* * *

— Не сме чували някой друг да говори толкова умно в частта за човешките взаимоотношения, както тази неволница — рекли присъстващите. — А може би тя ще ни разкаже нещо друго извън тази област!

Нузхат аз-Заман разбрала желанието им и рекла:

— Частта за възпитанието също е много широка, защото това е сборник за делата на избраниците…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказите на Нузхат аз-Заман:

* * *

Случило се племето бени тамим да проводи пратеници при Муауия. Влезли те, водени от Бен Кайс Кривокракия. Муауия се обърнал към него:

— Приближи се, Абу Бахр[21], за да чуя думите ти! Кажи ми какво мислиш за мене, като ме гледаш!

— О, емир на правоверните, ти трябва да си срешеш косата, да си отрежеш ноктите, да си оскубеш подмишниците, да си подстрижеш слепоочията, да си поскъсиш мустака, да използваш по-често четката си за зъби, в която се крият седемдесет и два добродетелни косъма! Трябва да измиваш всеки петък прегрешенията, които си вършил от петък до петък!…

— А за себе си какво ще кажеш? — запитал Муауия.

— Стъпвам с крак на земята, премествам го внимателно, като гледам да не го изпусна от поглед! — отговорил Бен Кайс.

— А какво правиш с хора от племето ти, които стоят по-долу от емири?

— Навеждам смутен поглед към земята, започвам с поздрав, а после не се занимавам с неща, които не ме засягат, и приказвам по-малко!

— Какво мислиш, когато си сред равни на тебе?

— Слушам какво си говорят, и избягвам да се разхождам около тях, когато се разхождат!

— А когато се срещнеш с емирите си?

— Поздравявам ги, без да ми напомнят, и чакам дали ще ми отговорят. Ако пристъпят към мене — пристъпвам и аз към тях, ако се отдалечат — отдалечавам се и аз!

— А какво мислиш за жена си?

— Тя е най-хубавото същество! Поиска ли нещо — давам десет пъти повече! Жената е създадена от криво ребро[22]!

— А какво правиш, когато си лягаш до нея?

— Приказвам й, за да стане душата й добра. Целувам я, докато започне да трепери. Щом разбера, че е стигнала дотук, бутам я да легне по гръб. А когато семето се излее в мястото си, казвам: „Велики Аллах, нека бъде плодоносна, а не безсрамна и придай на този плод най-хубава форма!“ После се изправям, за да се измия, наливам вода в шепите си, обливам с нея тялото си и възславям Аллаха за благото, което ми дари!

— Добре! Отговори ми сега защо си дошъл!

— Да ти дам един съвет: за благото на своя народ Аллаха възхвалявай и справедливост на всички еднакво раздавай!

Така той напуснал Муауия и неговата свита, а когато излязъл, халифът рекъл:

— Само този да беше в Ирак — достатъчно е, за да бъде тази страна велика!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказите на Нузхат аз-Заман:

* * *

По времето, когато халиф бил Омар бен ал-Хатаб, Аллах да е доволен от него, в неговата хазна работил някой си Муайкаб. Случило се така, че един ден той видял сина на Омар и му дал един дирхам от хазната. После Муайкаб разказвал:

„Дадох му дирхама и се прибрах у дома. Седя си така и ето че идва пратеник на Омар. Тръгнах с него, изправих се пред халифа — и какво да видя! — дирхамът в ръцете му.

— Тежко ти, Муайкаб, намерих нещо недобро в душата ти! — каза ми той.

— Какво е то, емир на правоверните? — запитах аз.

— В Деня на възкресението за този дирхам ще те съди избраният народ на Мохамед, защото той е не твой, а негов!

След няколко години Омар написал писмо, до Абу Муса ал Ашари, в което се казвало: «Щом получиш това писмо, раздай на народа каквото му се полага, и ми изпрати останалото!» Той така и направил.

Когато халифството било наследено от Осман, той написал на Абу Муса същото и той го направил — изпратил поземления данък по Зияд. Но ето че отнякъде пръкнал халифският син Рашид и грабнал един дирхам. Заплакал Зияд.

— Защо плачеш? — запитал Осман.

— Подобно нещо се случило и на Омар! — отговорил Зияд. — Синът му взел един дирхам и той наредил да му го вземат от ръцете! А синът ти го грабна и аз не видях никой, който да посегне да му го вземе или поне да му каже нещо!

— Има ли на света още хора като Омар! — възкликнал Осман“.

* * *

Зейд бен Аслам чул от баща си, който разказвал:

„Една вечер излязох с Омар и стигнахме до току-що запален огън. Той ми каза:

— Ей, Аслам, сигурно е керван, застигнат от студа! Хайде да отидем там!

Отидохме и видяхме жена, която бе запалила огън под котел, и две момчета, които се превиваха от глад.

— Мир вам, стопани на светлината, какво ви е? — запита Омар.“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила разказите на Нузхат аз-Заман:

* * *

„— Завариха ни нощта и студът! — отговори тя.

— А от какво се превиват тези момчета?

— От глад!

— А какво има в котела?

— Вода — да ги залъжа, че да млъкнат, пък нека Аллах да съди в Деня на възкресението Омар ал-Хатаб за този му грях!

— Но Омар сигурно не знае как живеете!

— Че как така той ще води съдбините на хората, без да знае трудностите им? — рече тя…

— Съгласен съм с тебе! — казал Омар и после се обърна към мене: — Да си тръгваме!

Препуснахме в галоп, стигнахме до хамбара. Той измъкна торба с брашно и гърне с масло и каза:

— Носи това!

— Аз ще го занеса от твое име, емир на правоверните!

— А ще носиш ли вместо мене греха ми в Деня на възкресението?

Втурнахме се в галоп, подадохме й торбата, той отсипа малко брашно в гърнето и каза на жената:

— Дай на мене…

Започна да духа под огъня. Носеше голяма брада и аз видях как изпод нея излиза пушек. Когато кашата се свари, той взе малко мазнина, добави я към нея и каза:

— Нахрани ги да им се успокои болката!

Ядоха всички, що ядоха, докато се наситиха. Халифът остави остатъка от нещата на жената, после се обърна към мен и каза:

— Е, Аслам, видях как гладът може да разплаче човека! Не искам да си тръгвам, преди да разбера с какво ме е привлякла светлината, която видях…“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказите на Нузхат аз-Заман:

* * *

Разказват, че Омар минал веднъж край един мамелюк пастир и поискал да си купи от него един овен.

— Те не са мои! — казал робът мамелюк.

— Но нали ти си сега тук! — рекъл Омар.

Омар купил овена, после дарил свобода на мамелюка и казал:

— О, боже, ти ми дари власт да давам свобода в дребните неща — дай ми я да я дарявам и във великите!

* * *

Разказват, че Омар бен ал-Хатаб хранел слугите си с мляко, а сам ядял груба храна, обличал ги в меки дрехи, а сам се обличал в груби, давал всекиму заслуженото, че и нещо отгоре. Веднъж дал на един човек четири хиляди дирхама и хиляда отгоре. Запитали го:

— Би ли дал на сина си така, както даде на този?

— Бащата на този доказа веднъж, че е наистина смел човек! — отговорил той. — Бащата на сина ми още не е доказал това!

Хасан разказал:

„Веднъж Омар донесе малко пари. Влезе Хафса и му каза:

— Остави нещо в наследство и на роднините!

— Хафса! — отговори той. — Според законите на Аллаха аз мога да завещавам само от мои пари! А бутна ли парите на мюсюлманите — и те ще са недоволни, и ти ще ядосаш баща си!

Тя засрамено се измъкна“.

* * *

И Нузхат аз-Заман продължила:

— Чуй, царю честити, частта за възпитанието и добродетелите и в нея се разказва какво са вършили добродетелните и праведните.

* * *

Хасан ал-Басри казва:

— Когато душата на човек напуща този свят, тя съжалява за три неща: че не се е насладила на всичко, за което е слушала; че не е проумяла на какво точно се е надявала; че не се е подготвила за огромното богатство, което я чака на другия свят.

* * *

Един човек казал на Суфиян:

— Може ли човек да бъде аскет, ако има пари?

— Да! — отговорил той. — Но само ако легне болен и започне да благодари на бога за това!

* * *

Разказват, че когато Абдулла бен Шадад усетил, че умира, той извикал сина си Мохамед и му дал следните съвети:

— Синко, усещам, че онзи, който призовава смъртните, вече ме вика при себе си. Бой се от бога и в тайното, и в явното! Благодари на Аллаха за това, което ти е дарил! Вярвай в свещеното слово на Корана! Благодарността за полученото означава, че благата ти ще се умножават. Благочестивостта е най-добрият багаж, с който тръгваш към срещата си с бога, или както някои са казали:

Пари да имаш — не това е щастие!

Знай, щастието е благочестивост!

Това е благото ти най-прекрасно,

когато при Аллаха ти отиваш!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказите на Нузхат аз-Заман:

* * *

— Когато Омар бен Абдул Азиз наминал към роднините си, той събрал всичките им пари и ги оставил в общата каса на държавата. Разгневили се мъжете от бени омея и изпратили при него леля му Фатима, дъщерята на Маруан, с поръка непременно да се срещне с него.

Дошла тя една вечер. Той я посрещнал, помогнал й да слезе от седлото, после седнали лице срещу лице и той казал:

— Лельо, ти говори първа, защото ти се нуждаеш от нещо!

— О, емир на правоверните! — отговорила тя. — Ти говори пръв, през твоите думи искам да прозра онова, което се крие от моя ум!

И Омар бен Абдул Азиз заговорил:

— Най-напред всевишният Аллах изпрати Мохамед, Аллах да го възхвали и да му окаже почести, защото той е благодеяние за световете и страдание за неверните племена! Той избра него, за да каже, каквото той самият има да каже на хората, и го прибра при себе си. Пророкът остави на хората река, от която да удовлетворят жаждата си. После дойде Абу Бакр като негов заместник-халиф. Той вкара тази река в коритото й и направи множество дела, от които Аллах е доволен. След Абу Бакр Омар направи едни от най-добрите дела между праведниците и се бори докрай за вярата както никой от съвременниците му Осман отдели от реката втора река. После Муауия[23] стана халиф и тогава реките станаха няколко. Така продължи при Язид и при халифите от рода на Маруан, като Абдул Малик, Уалид и Сулейман. Накрая се стигна до мене и аз пожелах реката да се върне в онова русло, където е текла в началото.

— Исках само да чуя думите ти и онова, което помниш! — казала тя. — Щом това са ти думите — аз не мога да добавя към тях нищо!

Тогава тя се върнала при мъжете от бени омея и им казала:

— Сърбайте сега сами онова, което сте си надробили — че навремето сте станали роднини с Омар бен Хатаб!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМДЕСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила разказите на Нузхат аз-Заман:

* * *

Когато Омар бен Абдул Азиз усетил, че смъртта наближава, той събрал децата си около постелята.

— О, емир на правоверните! — заговорил му Маслама бен Абдул Малик.

— Може ли да оставиш децата си в бедност, когато ти си тяхна закрила! Кой ще ти попречи, докато си жив, да им дадеш нещо от хазната и да ги направиш богати! По-добре го направи ти, отколкото да го оставиш на владетеля, който ще дойде след тебе!

Обърнал се халифът разгневен и учуден към Маслама и рекъл:

— Маслама, аз забранявах такива работи, докато бях жив — защо да нося този грях, след като умра? Ние с тебе се появихме на този свят, когато доста мъже от рода на Маруан бяха погребани. Насън ми се появи той и ми съобщи божията повеля, предупреди ме и ми оказа уважение — че делата на великия и всемогъщ Аллах са си негова работа. Аз обещах да не върша тази работа! Това съм правил цял живот и го моля сега да ми каже, че ми е простил греховете!

* * *

Маслама разказвал:

„Един човек умря. Присъствах на погребението му. След като го погребахме, си полегнах и го видях насън в бели дрехи сред градина с течащи реки в нея. Той ми каза:

— Маслама, води хората, нека всеки да си гледа работата и тогава тази страна, в която ме виждаш, ще принадлежи на мнозина!“

* * *

Веднъж Омар бен Абдул Азиз произнесъл проповед върху купчина пръст. Той възхвалил Аллаха и казал:

— Ей, хора, оправяйте тайните си дела — тогава ще се оправят и явните ви дела, и делата на братята ви! Не се занимавайте повече със земните си дела! Знайте, че между всеки смъртен човек и Адам няма живи хора, а само мъртъвци! Умря Абдул Малик и всички живели преди него, ще умре и Омар и всички, които ще живеят след него!

— О, емир на правоверните, да ти подложим нещо да поседнеш! — казал Маслама.

— Боя се, че това ще бъде грях[24], за който ще отговарям в Деня на възкресението.

После изпъшкал, изхъркал и паднал в безсъзнание.

— О, Мариам, о, врагове наши! — викнала Фатима. — Вижте какво стана с този човек!

Тя започнала да го пръска с вода и да плаче. Той дошъл на себе си и рекъл:

— Защо плачеш, Фатима?

— О, емир на правоверните! Като видях как умираш пред нас, помислих си как ще се явиш пред великия и всемогъщ Аллах, след като си напуснал този свят, как ще се разделим с тебе! Затова заплаках!

— Стига, ти вече го преживя! — казал той.

Понечил да се изправи, станал и пак паднал. Притиснала се Фатима към гърдите му и се завайкала:

— Ти си ни по-скъп от майка и от баща, емир на правоверните, но нали не всички могат да се притиснат до тебе на прощаване!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказите на Нузхат аз-Заман:

* * *

Веднъж Омар бен Абдул Азиз написал писмо на жителите на Мосул: „Кълна се пред Аллаха в месец мухаррам от земята на Забранената страна и в деня на Великия хаджилък, че оправдавам всеки, който ви е потискал, и прощавам на всеки, който ви е ударил, ако е направил това по моя заповед или ако е имал причина да удари, или го е сторил, след като ме е уведомил за това. Но аз няма да простя никому, ако той угнетява заради самия гнет, защото аз нося отговорност за всеки угнетен. В това отношение аз не изключвам който и да е от моите подчинени, който се е отклонил от правия път и е действал без мое писмо и без закон. Не се подчинявайте на такъв, докато той не се върне към справедливостта!“

* * *

И пак той е казал — нека Всевишният бъде доволен от него:

— Не искам тежестта на смъртта да ми бъде по-лека, защото тя е последното, с което вярващият може да бъде възнаграден!

* * *

Един очевидец разказва:

„Веднъж отидох при емира на правоверните халиф Омар бен Абдул Азиз и видях пред него дванайсет дирхама. Той нареди да ги приберат в държавната хазна. Тогава аз казах:

— О, емир на правоверните, ти правиш така, че децата ти да бъдат бедни, да бъдат зависими от други хора, да не притежават нищо! Поне да беше завещал по нещо на тях, пък и на бедняците в твоя дом!

— Не е праведна приказката ти, че съм правил така, че децата ми да бъдат бедни и че трябвало да завещая нещо и на тях, и на бедняците в дома ми! — каза той. — Аллах е онзи, който се грижи за децата ми и за всеки бедняк в моя дом, той е техен опекун, защото те са плод на чресла! Щом човек се бои от бога — бог ще му намери изход, но който е решил да се противопоставя на бога — не аз съм онзи, който ще му помага в борбата срещу Аллах!

Изпрати да съберат децата му при него — бяха дванайсет момчета.

— Вашият баща е пред избора — каза той, — или вие да станете богати и той да гори после в адския огън, или да останете бедни и той да влезе в рая. А последното за него е по-желано, отколкото вие да станете богати! Идете си, аз доверявам съдбата ви в ръцете на Аллаха!“

* * *

Халид бен Сафуан разказва:

Посетих Хишам бен Абдул Малик заедно с Юсеф бен Омар. Когато влязохме, той излезе пред свитата и слугите си и слезе от коня. Тутакси му издигнаха балдахин, всеки насяда на мястото си и аз се изправих в края на килима. Когато погледите ни се срещнаха, аз казах:

— Аллах да ти дава все повече благодеяния, о, емир на правоверните, нека властта, която той ти е дал, да се използва само за благоразумни дела! Но не се радвай прекалено, емир на правоверните! Искам да ти дам един пример, който идва от древните царе — твои предшественици!

Той бе прилегнал, подпрял ръка с глава, и рече:

— Кажи каквото имаш да казваш, Абу Сафуан!

— О, емир на правоверните! — заговорих аз. — Един цар, който царувал на тази земя далече преди тебе, казал на свитата, която седяла около него: „Виждали ли сте някой, който да е толкова щедър, колкото съм аз?“ Имало при него един мъж — той се бил върнал току-що от хаджилък, държал за истината и бил сдържан в обноските си. Той казал: „Виждам пред себе си човек, който не е вечен!“ „Всичко на този свят е мимолетно!“ „А защо искаш да се възхищаваме на нещо, което е толкова малко! Само ти си мислиш, че е голямо, само ти си го пресмяташ и си въобразяваш, че то ще ти помогне да отидеш в рая!“ „А какво тогава да не правим и какво да правим, за да бъдем праведни?“ „Ти трябва да стоиш на трона си, да работиш така, както е пожелал всевишният Аллах, да се обличаш в парцали и да се прекланяш пред бога до деня, когато ще дойде краят ти! Аз ще направя магия, за да видиш, че съм прав, ако ли не — вземи ми главата!…“ После човекът ударил по вратата и направил магия — всички видели халифа с корона на главата си как се готви да тръгне гол към великите владения на онова, което му е предписано.

Хишам Абдул Малик се разплака. Той нареди да се махнат всички пищни неща от него и от двореца му. Затичаха се слугите и поданиците при Халид бен Сафуан и го упрекнаха:

— Виж какво направи с емира на правоверните! Ти умори неговата щедрост и провали неговия живот!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Нузхат аз-Заман рекла на цар Шар Кан:

— И колко много съвети има още, но аз съм безсилна да разкажа всичко на едно присядане! Обаче, цар на времената, аз мисля, че с течение на времето и това ще стане!

— Царю! — казали кадиите. — Тази неволница е чудо на времената, нито сме виждали, нито сме чували за нещо подобно в нашето време!

Те помолили разрешение от царя да се оттеглят, а Шар Кан се обърнал към слугите:

— Почвайте работа по подготовката на сватбата и приготвяйте гозби от всички видове!

Те веднага изпълнили заповедта му, приготвили гозбите. Когато станало пладне, разпънали трапеза. Царят наредил да се съберат всички певици от Дамаск и те дошли; извикали и наложниците му, които умеели да пеят. Вечерта запалили безброй свещи — от портите на крепостта до вратата на двореца, отляво и отдясно. Занизали се емири, везири и първенци пред цар Шар Кан. Заели се жените да украсят момата и решили, че тя въобще няма нужда от украсяване. Цар Шар Кан вече бил влязъл в хамама, а като излязъл, седнал на подготвеното възвишение, където невестата му показала лицето си. После слугините охлабили дрехите й, жените й дали съвет, както се дава на девойката преди първата брачна нощ. Влязъл при нея Шар Кан, разбунил хубостта й.

През онази нощ тя понесла чедо и му го казала. Той много се зарадвал и наредил на мъдреците да запишат този паметен ден. Извикал писаря си и му наредил да напише писмо до баща му Омар ал-Нуаман, че си е купил неволница — умна и възпитана, която знае всички изкуства на мъдростта, че той иска да я изпрати един ден в Багдад, където да се запознае със сестра му Нузхат аз-Заман и с брат му Дау ал-Макан, че той й е дарил свобода, оженил се е за нея, преспал е с нея и тя вече е понесла дете от него. Запечатал писмото и го пратил на баща си по специален пратеник. Пътувал пратеникът месец нататък, месец обратно и донесъл писмо. Той го взел, разгънал го и след „В името на Аллаха“ прочел: „От един човек объркан и погубен, две деца от своя кръв и плът изгубил, от цар Омар Нуаман до сина му Шар Кан. Знай, че откакто не си при мене, за бога, място да си намеря не мога! Има си за това причина. Веднъж, преди да отида на лов, Дау ал-Макан поиска от мене да отиде в Хиджаз. Побоях се да не пострада от превратностите на времето, забраних му да тръгне. Отидох на лов, нямаше ме цял месец. Когато се върнах, открих, че брат ти и сестра ти са взели малко пари и тайно са отпътували с хаджиите. Когато хаджиите се върнаха, никой нищо не можа да ми каже. Заради тях съм облякъл траурни дрехи, не намирам сън и покой, постоянно сълзи текат от очите ми. Изпращам поздрави на теб и твоите приближени и те моля да проявиш усърдие да научиш какво е станало“.

Разправят, царю честити, че Шар Кан, като разбрал, че пред него е сестра му от един баща, изгубил съзнание. Но нали не я познавал лично преди!

— Господарке, ти наистина ли си дъщеря на цар Омар ал-Нуаман? — запитал той.

— Да! — отговорила тя.

— А защо си изоставила дома си и баща си?

Тя разказала всичко, каквото й се било случило. Шар Кан я изслушал, убедил се, че тя наистина му е сестра, и си казал: „Как можах да се оженя за сестра си! Сега се налага да я омъжа за някой от моите привратници и ако нещо се разкрие, ще твърдя, че съм се развел с нея, преди да сме били заедно, и че съм я омъжил за главния си привратник!“ После вдигнал глава, изразил съжаление за станалото и казал:

— Е, Нузхат аз-Заман, значи ти си моя сестра! Нека Аллах да ни прости греха, който направихме! Аз съм Шар Кан, син на цар Омар ал-Нуаман!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМДЕСЕТИ СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Шар Кан прочел писмото, мъчно му станало за баща му, но пък се зарадвал, че сестра му и брат му се били изгубили.

Но ето че минал определеният срок и жена му легнала да ражда. Аллах облекчил раждането и на бял свят се появило момиче. Извикала Шар Кан и му рекла:

— Това е твоята дъщеря! Наречи я, както искаш. Обикновено хората дават име на децата си на седмия ден след раждането!

Навел се Шар Кан над дъщеря си, целунал я и изведнъж видял на шията й окачено едно от онези три зърна, които била донесла царица Абриза от страната Рум. Изгубил ума и дума, гневът замаял главата му, той се загледал в зърното, после се обърнал към Нузхат аз-Заман и викнал:

— Откъде имаш това зърно, робиньо?

А тя, като чула тези думи на Шар Кан, също креснала:

— А не съм ли аз твоя госпожа и господарка на всеки, който е в двореца ти? Не те ли е срам да ме наричаш „робиньо“? Аз съм царица и царска дъщеря! Стига сме си играли на криеница, нека се знае кое как е, нека се знае, че аз съм Нузхат аз-Заман, дъщеря на цар Омар ал-Нуаман!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Тогава тя пък паднала в несвяст, после се разплакала и викнала:

— Голям грях сторихме! Какво да правя? Какво ще кажа на майка ми и баща ми, като ме запитат откъде имам това дете?

— Мисля да те оженя за привратника и да отгледаш дъщеря ми в дома му! — казал Шар Кан. — Нали никой не знае, че си ми сестра! Това ни е писал Аллах, така го е пожелал! Всичко ще се прикрие, щом се омъжиш за този привратник, преди някой да е разбрал!

— А как ще наречеш момичето?

— Наричам го Када Факан[25]!

Така той я омъжил за главния си привратник и я преселил заедно с дъщеря си в дома му. Веднъж пристигнал пратеник с писмо от цар Омар ал-Нуаман до цар Шар Кан и в него било написано:

„В името на Аллаха, много съм тъжен, че съм отделен от децата си — загубих апетит, гони ме безсъница. Пращам ти това писмо и щом го получиш, трябва да ми изпратиш данъка върху земята, но с него изпрати и неволницата, която си купил и за която си се оженил. Искам да я видя и да чуя как говори. Тук при мен пристигна от страната Рум една старица праведница заедно с пет моми неволници. Те са учили науките и изкуствата на мъдростта, които всеки човек желае да знае. Не е възможно да се опише как умеят да говорят! Запитах старицата колко струват, а тя ми каза: «Продавам ги за толкова, колкото е данъкът върху земята на Дамаск! Даже смятам, че и тази цена е ниска за тях! Само едната от тях струва толкова!» Отговорих й, че приемам цената, те влязоха в двореца ми и сега са под моя власт. Бързо ми изпрати данъка, за да може тази жена да се върне в страната си. Изпрати ми и неволницата, за да поспори с тях, както става между учени. Ако тя успее да ги победи, ще ти я върна заедно с целия данък на Багдад!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Шар Кан викнал зет си и му казал:

— Доведи неволницата, за която те ожених! — а когато тя дошла, той й показал писмото и рекъл: — Сестро, какво да му напишем в отговор?

— Каквото решиш ти! — казала тя и тъй като й било домъчняло за род и родина, добавила: — Изпрати ме заедно с мъжа ми, привратника, а аз ще разкажа на баща си историята си.

— Точно така трябва да направим! — казал Шар Кан.

Написал той писмо за баща си и се сбогувал с Нузхат аз-Заман. А преди това бил взел от сестра си зърното и излял за баща си златна верижка, в която то било инкрустирано.

И тъй, привратникът потеглил на път.

* * *

Случило се така, че същата онази нощ Дау ал-Макан излязъл заедно с огняря и двамата видели камили, мулета, слуги с факли и светещи фенери. Дау ал-Макан запитал какви са тези товари, и получил отговор, че това е данъкът от Дамаск, който се изпраща на цар Омар ал-Нуаман, стопанина на Багдад.

— Кой води този керван? — запитал Дау ал-Макан.

— Главният привратник, мъжът на неволницата, която знае толкова науки и премъдрости! — отговорили му.

Тогава той казал на огняря:

— Не мога повече да стоя тук! Ще тръгна с този керван и ще вървя с него полека-лека, докато стигна страната си!

— Аз ти бях стража между Ал-Кудс и Дамаск, но кой ще бди над теб по пътя към Багдад? — възкликнал огнярят. — Нека продължа с тебе, докато стигнеш дома си!

А Дау ал-Макан му рекъл:

— Ех, братко, веднъж върна ли се при своите, ще ти покажа как умея да се отблагодарявам!

И така вървели, що вървели, слънцето изгряло, станало горещо и привратникът наредил да спрат. След пет дни стигнали до град Хама. Там спрели и почивали три дни…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че вече ги лъхнал вятър от Багдад. Тогава Дау ал-Макан си спомнил за сестра си Нузхат аз-Заман, станало му още по-мъчно и запял:

Моя обич, защо ли се бавиш? Все чакам,

но вест няма и няма, аз пак чезна във мрака!

                На краткото щастие колко къси са дните,

                колко дълги са, щом са с раздяла пропити?

А за моята обич на брат ми простете!

Че тялото гине, а повтарят: „Търпете!“

                Утешение търся, но то ще е само

                щом я срещна отново — мойта обич голяма!

— Ние сме близо до шатъра на привратника! — казал огнярят. — За бога, трябва да забравиш за мъките си, докато стигнем до страната ти! Пък после — прави каквото щеш! Но ще остана до теб, където и да си!

— Въобще не мисли, че е възможно да забравя преживяното! — отвърнал Дау ал-Макан.

А през онази нощ и Нузхат аз-Заман не спяла. И тя си мислела за брат си Дау ал-Макан и плачела. И изведнъж чула гласа му, който също плачел и пеел:

Мълния смути покоя!

Мъко моя, мъко моя!

        Тя до мен седи невинно;

        бавно лее руйно вино!

Удряй, мълнийо, по мене —

дните ми са преброени!

        Не ругайте, тъй е болно —

        бог наказа ме доволно!

Той жестоко ме удари

и ми прати таз раздяла!

        Тя, разтуха на душата

        излетя от времената!

С мъка тежка дълг изплащам,

пия яд от тежка чаша!

        Ти ела, ако си близко,

        да умра спокоен искам!

Моя младост, съживи се!

Блян изгубен — покажи се!

        Радостта ми да задави

        ужаса — да го забравя

и от най-нещастен странник

        да попадна пак във рая!

Вятър мъка да издуха!

Пак при моята разтуха

        аз измъчен да се върна,

        като брат да я прегърна!

Нузхат аз-Заман чула този глас в нощта, отпуснала се душата й и викнала слугата:

— Иди ми доведи онзи, който плаче и реди тези стихове!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че слугата отговорил:

— Не го чувам! Не го и познавам… Пък и всички хора спят…

— Когото видиш, че е буден, той е! — рекла тя.

Потърсил слугата и видял, че е буден само огнярят — Дау ал-Макан бил задрямал. Изплашил се огнярят, като видял как слугата е виснал над главата му.

— Ти ли пееш стихове? — запитал слугата. — Господарката те е чула!

Помислил огнярят, че господарката се е разгневила на тананикането, разтреперил се и отговорил:

— Бога ми, не съм аз!

— Тогава кой? — викнал слугата. — Трябва да ми го покажеш! Щом си буден, знаеш кой е!

Изплашил се огнярят и за Дау ал-Макан, помислил си: „Сигурно този слуга ще му стори нещо лошо!“ и казал на глас:

— Онзи бе непознат случаен минувач! Той ме разсъни, разтревожи ме и Аллах ще го накаже за това!

— Ако го знаеш кой е, покажи ми го! — казал слугата. — Трябва да го отведа пред господарката ми!

— Ти се прибери, пък аз ще ти го доведа! — обещал огнярят.

Оставил го слугата, отишъл си, влязъл при господарката си и й съобщил за станалото:

— Никой не го знае, бил някакъв случаен минувач!

А Дау ал-Макан се разбудил и видял, че луната вече е преполовила небесния си път. Лъхнал го пак утринният вятър, забушували в гърдите му тревоги и мъки, усетил, че гласът му сам напира да запее.

— Господарю! — казал огнярят. — Докато ти беше задрямал, тук дойде един слуга с дълга тояга от бадемово дърво! Заоглежда лицата на хората и търсеше онзи, който е пял стихове! Не намери друг буден освен мене, пита ме кой е бил, а аз му отговорих, че е минувач. Аллах ме спаси от него — иначе щеше да ме погуби! А той ми каза: „Ако го чуеш втори път, доведи ми го!“

Дау ал-Макан заплакал и възкликнал:

— Кой ми забранява да пея? Да става, каквото ще — аз съм близо до страната си и не се боя от никого!

— Нима искаш да погубиш себе си, че и мене? — възкликнал огнярят.

— Не, но не мога да бъда друг освен такъв! — настоял Дау ал-Макан. Отприщила му се душата и той заридал:

Спри в Диар, в махалата Ал-Арбаа ад-Дарса!

        Там призови я-а може и да отговори!

Пада нощта — дива, тиха и чудно прекрасна,

        светлината сърдечна ми път в тъмнината отвори.

Нежен глас прозвъня — и далечната Дева прозвънва!

        Аз полудявам от мъка и сам ме не свърта!

Ако можех омраза да сбирам из нощите тъмни,

        колкото обич събрах — досега да съм мъртъв!

И още пропял следния куплет:

Ние заедно бяхме — и времето беше при нас!

И се радвахме всички на всичко на глас!

                И сред всички най-много се радваха там

                Дау ал-Макан и сестра му Нузхат аз-Заман!

Изохкал три пъти и паднал в несвяст от мъка. Протегнал се огнярят и покрил лицето му.

Чула Нузхат аз-Заман изпетите стихове — а в тях се споменавало и нейното име, и името на брат й, и креснала на слугата:

— Същият човек, който пя първия път, пя и сега! Чух го съвсем близо. Вземи тези хиляда динара, за да ми го доведеш с добро! Ако не иска да дойде, предложи му кесията! Ако пак не иска, остави го на мира, но виж къде е мястото му, какъв е занаятът му, от кой град е — и бързо се връщай!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че слугата тръгнал, разглеждал хората, настъпвал ги — а те спели, никой не бил буден. Стигнал до огняря, заварил го буден. Хванал го за ръката и викнал:

— Ти си, който пееше стиховете!

Изплашил се огнярят за живота си и отговорил:

— За бога, не съм аз! И аз чух човек да си върви по пътя и да си пее, но той не ми пречеше!

— Я ела с мене при господарката ми и й го кажи с твоята уста — друг буден човек освен тебе не намерих! — настоял слугата.

— Нали ти дойде, видя къде съм, знаеш ми мястото! Никой по това време не може да пее стихове, нито близо, нито далече!

Слугата се позавъртял между хората, но го било страх да се върне при господарката си без нищо и се скрил недалеч от огняря. Надигнал се огнярят, преместил се до Дау ал-Макан и му разказал какво станало, а той казал:

— Остави ме, никому зло не правя, пък и страната ми е близо!

— Защо не си посдържиш душата? — запитал огнярят. — Стигнем ли, нямай страх от никого! Но тук се боя и за твоя, и за моя живот! За бога, не пей никакви стихове, преди да си стигнал в страната си!

Дау ал-Макан не обърнал внимание на думите му, викнал и запял за трети път:

— Не слушай злите ругатни! — Но те безпокоят ме!

Упрекват ме — не знам защо и пак расте страхът ми!

        — Знам, клеветите ми тежат! — ми рекоха… Отрекох…

        — Защо си тъжен?… — Търся аз от мъката утеха!

— Какво велико си видял? — Това, що унижава!

От питието на скръбта аз пих — какво остава?

На зло не ще се подчиня, приятел не предавам!

А скритият слуга го слушал и не го дочакал да свърши стиховете си, а скочил и застанал при главата му. Огнярят го зърнал, избягал по-далеч и се загледал какво ще стане между двамата.

— Мир на теб, господарю! — казал слугата.

— И на теб мир и благоволение от Аллаха! — отговорил Дау ал-Макан…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че слугата казал на Дау ал-Макан:

— Господарю, три пъти идвах при тебе през тази нощ, защото господарката ми те вика при себе си!

— Коя е тя, че да ме вика, Аллах да се отврати и от нея, и от мъжа й!

— Ей, момко, заповед имам, намерих те и не искам да те водя насила! Просто ти трябва да дойдеш с благородните си стъпки при господарката ми, а после ще се върнеш тук по живо, по здраво! Аз ти нося добра вест!

Дау ал-Макан се изправил и тръгнал между хората. Огнярят вървял след тях, гледал го и си говорел: „Ама че загуба! Толкова млад, а сигурно ще го обесят!“

Влязъл слугата при Нузхат аз-Заман и казал:

— Доведох ти човека, когото искаше! Това е момък с красиви черти, с благородно лице.

Трепнало сърцето й и тя рекла:

— Иди му нареди да изпее някой стих, за да го чуя отблизо. И още — питай го как се казва, от коя страна е дошъл!

Излязъл навън слугата и казал:

— Изпей някой стих да те чуе господарката ми! Тя е близо до теб! И ми кажи името си, от коя страна идваш, къде отиваш, какъв си, що си!

Дау ал-Макан отговорил:

— Щом ме питаш за името — ще кажа, че то е заличено, че образът ми не е истинският, че тялото ми е изнурено, а историята на живота ми, ако с перо се запише и око я зърне, от всеки, който словото цени, сълза ще изтръгне! Ето ме пред теб, изпаднал като пияница, който е прекалил с пиенето и всичко се е изтрило от съзнанието му.

Нузхат аз-Заман се разплакала, завайкала и казала на слугата:

— Запитай го: „Ти разделял ли си се от близки хора, които много обичаш — баща и майка например?“

Слугата задал въпроса и Дау ал-Макан отговорил:

— Да, разделих се с всички, но най-скъпа от всички ми бе сестра ми, от която ме отлъчи съдбата!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че щом Нузхат аз-Заман чула думите на Дау ал-Макан, възкликнала:

— Аллах събира онези, които обича! — после се обърнала към слугата: — Кажи му да изпее някои стихове, в които се говори за мъка от раздяла!

Слугата казал какво била наредила господарката му, а Дау ал-Макан въздъхнал дълбоко няколко пъти и запял:

Ако песента се лее,

всяко сърце ще запее!

        Ако сърцето узнае,

        правдата — ще заиграе!

Дали са ми здрави и живи,

или гният под коприви!

        Обичта е сила волна —

        грешна, но и благородна!

После продължил:

Заменям раздяла за среща, изпълнена с радост!

        Че разлъката хладна закрива доброто в света ни! —

Пречупи крилете ни волни жестоко съдбата

        и леят очите сълзи по изсъхнали длани!

А тези сълзи разгневиха отново съдбата

и тя пожела да задави със мъка гърлата!

Подигра ни се времето — то добро уж ни дава в отплата,

        а ни върна плача от омразната стара разлъка!

Чакахме в рая да махнат жестока верига,

        но вместо Кусер — горчив сок зокумов ни къпе!

Сменил мелодията и заридал:

Обет ти давам, боже, покажи ми в мрака

къде сестра ми Нузхат аз-Заман ме чака!

        Пък после нека времето да ме убие

        със камъни — в земята да ме скрие!

О, скромен глас на уд, пригласяй леко!

От чашата отпивам вино меко,

        във кръчма шумна съхнат ми очите…

        Реката съхне и в дълбокото корито!

Нузхат аз-Заман надигнала крайчеца на завесата на паланкина, погледнала към него, тутакси го познала и викнала:

— Братко Дау ал-Макан!

Вдигнал той поглед към нея, познал я и викнал:

— Сестро Нузхат аз-Заман!

Хвърлила се тя към него, той я посрещнал в прегръдката си и двамата паднали в несвяст. Когато ги видял така, слугата се замаял от станалото, хвърлил отгоре им нещо да ги скрие от чужди погледи. Когато дошли на себе си, Нузхат аз-Заман много се зарадвала, мъката и страданието й изчезнали, обхванала я радост и тя изпяла следните стихове:

Дали е вярно и дали съдбата

ме кара да престъпя клетва свята?

        На мъки — край! Че щастието чука

        и бързо ледени стени разпуква!

Не мислех аз за рай във тъмнината,

но на Кусер наплиска ме водата!

Дау ал Макан притиснал сестра си до гърдите си, от огромна радост от устните му се излели звуци и той изпял:

Оплаках аз раздялата, но ето —

        събрахме се! И пак текат сълзи!

        Не ще си спомни дръзкият език

раздялата, когато пак се срещнем!

Така си мислех — радостта сияе

        с такъв отблясък, че отново плача!

        Око, в тъга и в радост, в ясно,

в мрачно да плачеш, май ти стана обичай!

— Ела и влез вътре! — рекла тя. — Разкажи ми какво ти се случи, и аз ще ти разкажа какво ми се случи!

— Първо ти разкажи! — казал Дау ал-Макан.

И тя му разказала всичко, което й се било случило. После рекла:

— Хвала на Аллаха, който ми е дарил тебе — както заедно напуснахме баща ни, така и заедно ще се върнем! А сега ти ми разкажи какво ти се случи, след като те оставих тогава!

Той й разказал всичко, каквото му се било случило, и накрая казал:

— Сестро! Този огняр наистина ми направи толкова добрини, колкото никой човек и на най-близки не е правил, нито пък дори някой баща на детето си! Сам гладуваше, а ме хранеше, сам вървеше пеша, а ме караше да яздя. Животът ми беше в ръцете му!

— Ако е пожелал всевишният Аллах, ние ще го възнаградим колкото можем! — рекла тя, а после повикала слугата. — Вземи за добрата вест, добри човече! Благодарение на тебе тя ме събра с брат ми! Нека кесията с всичко в нея остане за тебе! Иди и бързо ми доведи господаря си!

Зарадвал се слугата, отишъл при привратника, казал му, че господарката го вика, и го завел при нея. Влязъл той при жена си и намерил при нея брат й. Запитал го кой е, какъв е, и той му разказал всичко от начало до край. После Нузхат аз-Заман рекла:

— Трябва да знаеш, привратнико, че си се оженил не за неволница, а за дъщерята на цар Омар ал-Нуаман! Аз съм Нузхат аз-Заман, а това е брат ми Дау ал-Макан!

Привратникът разбрал, че е станал зет на цар Омар ал-Нуаман. Тогава си рекъл: „Писано ми е да стана поне царски наместник в някой край!“ После пристъпил към Дау ал-Макан, поздравил го, че е жив и здрав и че се е срещнал със сестра си. Наредил на слугите веднага да вдигнат шатра за Дау ал-Макан и да му приготвят един от най-добрите коне.

— Вече сме близо до страната ни! — казала жена му. — Аз ще се уединя с брат си, ще отпочинем заедно — толкова дълго бяхме разделени!

— Както желаете! — отговорил привратникът.

Той сновял насам-натам, ту навън, ту в паланкина й и все си мислел какъв човек е станал! А Нузхат аз-Заман му рекла:

— Изпрати слугата, кажи му да дадат на огняря ездитен кон, да му слагат трапеза, когато се храни на обяд и вечеря — нека да не се дели от всички!

Привратникът изпратил да извикат слугата, наредил му какво трябва да направи. Слугата намерил огняря в края на кервана — вече бил натоварил магарето и се готвел да избяга, сълзи течали по бузите му, страх го било за живота му, а и с Дау ал-Макан се бил разделил! И даже си говорел: „Съветвах го къде е праведният божи път, но той не ме послуша! Къде ли е сега?“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че огнярят, като видял слугата заедно със стражата, прежълтял, изплашил се, затреперили му коленете.

— И кой пееше стиховете, лъжец такъв! — викнал слугата. — Какви ми ги разправяш: „Нито аз пея стихове, нито знам кой ги пее!“ А то — другарят ти бил! Няма да те оставя сам от тук, та до Багдад! Каквото се случи на другаря ти, ще те сполети и тебе!

„От каквото се боях, точно то ми се случи!“, казал си огнярят и пропял:

Стана нещо, от което се боях и страх ме хвана:

от Аллаха сме родени и при него прах ще станем!

— Я свалете този огняр от магарето! — викнал слугата на стражите.

Свалили го те и му довели кон. Той го възседнал и потеглил.

— Един косъм ако падне от главата му, с един човек по-малко ще останете! — казал слугата на стражите.

А огнярят се отчаял за живота си, обърнал се към слугата и го заговорил:

— Чуй ме, праведни, нямам братя, нямам близки! Нито онзи момък ми е роднина, нито аз на него! Аз си бях огняр в един хамам и го намерих болен и захвърлен на едно сметище!

А слугата се смеел в себе си. Така продължили, пътували, що пътували още няколко дни, оставали им само три дни път до страната. Една вечер спрели да си починат и когато се събудили и понечили да се товарят за път, отпред се вдигнал голям облак прах, небето потъмняло така, че станало тъмно като в нощ.

— Чакайте, не товарете! — викнал привратникът.

Метнал се той на коня и заедно с мамелюците си потеглил към облака. Когато наближили, видели войска многолюдна като морето бурно, със знамена, флагове и тъпани. Войниците също ги забелязали, от тях се отделили петстотин конници и препуснали към привратника и хората му, обградили го — пет войници срещу един негов мамелюк.

— Какво е станало? — запитал привратникът. — Откъде са тези войници. Аз съм привратник на емира на Дамаск цар Шар Кан, сина на цар Омар ал-Нуаман — стопанина на Багдад и на земите на Хорасан! Идвам от него с данъка и с дарове при баща му в Багдад!

— Умря Омар ал-Нуаман, отровен умря! — проплакали всички. — Тръгвай с нас и с хората си, за да се срещнеш с главния везир Дандан!

— Ех, че лош късмет съм имал при това пътуване! — викнал привратникът.

Заплакал той, разплакали се хората му, смесили се с войниците. Отишли при везира Дандан, който наредил да му вдигнат тук шатрата, седнал посред нея, наредил и на привратника да седне. Щом се настанили, той го запитал кой е, какъв е, той казал каква е работата, а везирът Дандан, когато се споменало името на цар Омар ал-Нуаман, заплакал и рекъл:

— Царят умря отровен, но за причината за смъртта му не сме наясно. После едни напираха да станат негови заместници, дори се сбиха помежду си, попречиха им някои от първенците, благородниците и четиримата кадии. Сетне всички се съгласиха със съвета на кадиите и никой не им се противопостави. Договорихме се да отидем в Дамаск при сина му Шар Кан, да се върнем с него и да го поставим на трона на бащиното му царство! Но има и такива, които искат втория му син, който се казва Дау ал-Макан и има сестра Нузхат аз-Заман. Те двамата преди пет години тръгнаха към страната Хиджаз и оттогава никой нищо не знае за тях…

Привратникът разбрал, че разказаното от жена му е самата истина. Наскърбил се много от смъртта на царя, но пък се зарадвал, че Дау ал-Макан се е появил и може да стане султан в Багдад на мястото на баща си Омар ал-Нуаман…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че привратникът казал на везира Дандан:

— Велики везире, днес, когато ни срещнахте, Аллах ви отърва от ненужна умора. Нещата се подреждат така, както сте пожелали. И най-важното е, че Аллах ви връща Дау ал-Макан и сестра му Нузхат аз-Заман!

— Привратнико, разкажи ми какво е станало с тях и защо ги нямаше толкова време! — възкликнал зарадван везирът.

Привратникът му разказал за Нузхат аз-Заман, която станала негова съпруга, разказал му и историята на Дау ал-Макан от начало до край. Когато свършил разказа си, Дандан изпратил да извикат емирите, везирите и държавните първенци и им разказал за случилото се. Зарадвали се те, после се събрали, явили се при привратника, обявили се за негови слуги и целунали земята пред нозете му.

— Мисля да отида при султана преди вас, за да го подготвя за сана, който го очаква — да му съобщя, че сте дошли и че сте го избрали за ваш султан вместо брат му Шар Кан! — казал привратникът на везира Дандан.

— Така мисля и аз! — казал везирът, оказал му почести, поклонил му се.

Емирите, везирите и сановниците също му оказали почести и го помолили:

— Нали ще кажеш на султан Дау ал-Макан да ни остави на досегашните постове!

Той отговорил, че ще го стори, и наредил на стражите си да потеглят.

Везирът Дандан изпратил по привратника шатра за султана, която да разпънат на един ден път от града. Метнал се привратникът на коня си и си казал: „Благодатно излезе това пътуване!“ И възхвалил жена си и Дау ал-Макан.

И пак потеглили. Пътували, що пътували, стигнали на един ден път от града. Привратникът наредил да се спре там за почивка и да се подготви място за дивана на султан Дау ал-Макан. Слязъл от коня, срещнал се със сестрата и брата и им съобщил, че баща им е умрял и че първенците са избрали Дау ал-Макан за техен цар на мястото на баща му. Поздравил ги с царството, а те заплакали за загубата на баща си и запитали от какво е умрял.

— Везирът Дандан ще дойде тук утре с цялата войска — казал привратникът. — Не ти остава друго, освен да правиш онова, което ти кажат, царю, защото те единодушно те избраха за свой султан! Ако не го направиш — ще сложат друг, а ти няма да си сигурен дали онзи, когото изберат вместо тебе, ще запази живота ти! Може да те погуби, може да се скарате — и ти ще загубиш царството!

Дау ал-Макан гледал известно време в земята, после рекъл:

— Приемам, защото няма как да не приема! Но какво да правя с брат ми Шар Кан?

— Синко, брат ти ще бъде султан на Дамаск, а ти — султан на Багдад! Бъди твърд и се готви за достойни дела!

Приел Дау ал-Макан съвета. Привратникът му дал една от царските дрехи, които бил донесъл везирът Дандан. После излязъл и наредил на слугите да подберат някое възвишение, да вдигнат там голяма и широка шатра за султана, за да седне в нея, когато дойдат емирите. Не минало много време и ето че се вдигнал прах, закрил земята, после въздухът се избистрил и се показала войска, многолюдна като морето бурно…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че войниците били от Багдад и Хорасан, начело им яздел везирът Дандан, всички се радвали на султанството на Дау ал-Макан. Той ги посрещнал в царска дреха, в ръка с великолепен меч, метнал се на коня си и потеглил насреща им, влязъл в шатрата под голямото кубе, седнал и поставил меча на коленете си. Привратникът се изправил пред него, за да изпълнява повелите му. Мамелюците направили коридор до входа на шатрата с извадени мечове. Струпали се войскари. Най-напред влезли десетина, привратникът вървял в коридора пред тях и ги въвел при султан Дау ал-Макан. Той ги приел много любезно. Те го поздравили, пожелали му всичко най-хубаво и му се заклели най-искрено, че няма да нарушат негова повеля, целунали земята пред нозете му и си излезли. Влязла втората десетка, направила същото като първата. И така, влизали десетки след десетки, докато останал везирът Дандан. Влязъл той при султана, целунал земята пред него, изправил се, а Дау ал-Макан му рекъл:

— Здравей, везире, мой голям татко! Направил си, мой скъп съветнико, добро дело, подредил си всичко умно и смело! Заповядай на войската да остане тук десет дни! Ние ще останем с тебе сами и ти ще ми разкажеш как бе убит баща ми!

Покорил се везирът на султанската повеля. Царят изчакал да се мръкне, отишъл при сестра си Нузхат аз-Заман и й казал:

— Разбрах как е загинал баща ми, но не ми казаха защо е станало това!

Тогава тя опънала копринена завеса. Дау ал-Макан седнал от външната й страна и наредил да доведат везира Дандан, а когато той дошъл, му казал:

— Искам да ми разкажеш подробно как е загинал баща ми цар Омар ал-Нуаман!

И везирът Дандан заговорил:

* * *

— Когато цар Омар ал-Нуаман се върна в града от лов, той ви потърси и не ви намери. Узна, че сте тръгнали на хаджилък, натъжи се, разгневи се. Половин година разпитваше за вас всеки пътник и минувач, но никой не му донесе вест. Измина цяла година. Един ден се бяхме събрали при него и ето че се появи старица, от която лъхаше дълбока набожност. Тя дойде с пет неволници. Освен хубостта си те знаеха да четат Корана и знаеха много премъдрости и случки из живота на древните. Старицата рече на султана:

— Господарю, водя със себе си пет неволници. Никой не е притежавал подобни, защото са и красиви, и хубави, и умни, четат Корана и преданията, знаят науки и вести за древните народи. Те са пред тебе с желание да ти служат, царю на времената! Подложи ги на изпит, който прави човека благороден или го унижава!

Покойният ти баща погледна към наложниците, видът им го замая и той каза:

— Нека всяка една от вас ми разкаже какво знае за мъжете от минали времена и за древните племена…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на везира Дандан:

* * *

И ето че пристъпи една от неволниците, целуна земята пред него и заговори:

* * *

— Знай, царю, че възпитаните хора не бива да бъдат любопитни! Те трябва да са богати с добродетели, да изпълняват религиозните предписания, да се предпазват от грехове и неотстъпно да вървят по правия път дори ако им се наложи да загинат. Основа на всяко възпитание е благородството на нравите. Знай, че повечето неща, които ни се случват всеки ден, са потребности на живота. А целта на живота е почитта пред Аллах. Трябва да укрепваш връзките си с хората и да не се отклоняваш от Суната. И най-великите и най-достойни хора се нуждаят от ред. Царете се нуждаят от него повече, отколкото простолюдието, защото простолюдието върши много от делата си, без да се съобразява с последствията. Знай, че врагът напада, като търси предлог, и се пази да не намерят предлог срещу тебе. А между тебе и приятеля ти не бива да има друг кадия освен добрите нрави. Приятел се избира, след като той е избрал тебе! Ако това е човек, посветил се на отвъдния свят, той трябва да защитава онези, които следват предписанията на шариата и познават най-дълбоко неговата същност! А ако е човек, посветил се на земните дела, нека той бъде свободен и искрен, а не зъл и невежа. Невежата ще се крие от света, лицемерът не е искрен! Приятелят е източник на искреност, която извира от дълбините на сърцето, а тя не съществува заедно с лъжата, която се ражда върху езика! Знай, че следването на шариата е от полза на правоверните! Щом брат ти има тази черта — обичай го, не го засичай, дори да каже нещо, което не ти се нрави! Той не е жена, с която да можеш да се разведеш, пък после пак да си я върнеш! Неговото сърце е като стъкло — счупи ли се, не се оправя! И колко мъдър е бил онзи, който е казал:

Не допущай сърцето да страда!

Че обидата тежка — преграда

                е пред обич. Стъкло разтрошено

                няма начин да бъде слепено!

* * *

Мъдрите са рекли: „Най-добрите хора са най-силни съветници, най-добрите дела преследват най-красиви цели, най-добрата благодарност и признателност е онази, която се изразява чрез човешката уста!“

* * *

Казано е: „Робът не бива да забравя да благодари на Аллах особено за два негови дара: здраве и ум“.

* * *

Казано е: „Който сам си прави почести, славата му е лековерна; а който възвеличи нещастните хора, Аллах ще му върне стократно; който слуша страстите си, ще изгуби истината; който слуша ласкателя, ще изгуби приятеля; който ти мисли добро, вярвай на мислите му; който е стигнал в разговора до свада, той върши грях; който не е възпрял една несправедливост, той не вярва в силата на меча“.

Ето аз сега ще напомня някои неща от нравите на кадиите.

Справедлива присъда е невъзможна без свидетелски показания. Кадията трябва да гледа към хората като към равни, за да не се лакоми благородникът да върши насилие и да не се губи вярата на слабия в справедливостта. Той трябва да изисква доказателства от ищеца и клетва от онзи, който отрича. Примирението между мюсюлмани е допустимо, стига да не е такова примирение, чрез което се върши грях, забраняват се законни неща или се поражда съмнение. В него кадията проверява ума си, чрез него се проявява неговото благоразумие, чрез него той се връща към истината. Правото е раздел от науките. Връщането върху основата на правото е по-добро от упоритата защита на нещо неправилно. И още — знай предишните примери, бъди сведущ в словата, отнасяй се еднакво към спречкалите се съперници. Нека погледът ти върху правото не се отклонява встрани. Осланяй се на вечния и всемогъщ Аллах! Намери явното доказателство на обвинителя и ако веднъж го намериш, дай му онова, което му се полага по право! Ако такова доказателство няма, нека обвиняемият се закълне, че е невинен! Тогава присъдата ще даде Аллах! Приеми и свидетелските показания на мюсюлманските врагове, но само когато те се съдят един друг. Всевишният Аллах е наредил мъдрите мъже да съдят по онова, което се вижда, а е поел върху себе си съда за нещата, които не се виждат! Кадията е длъжен да се пази — да не го боли нещо и да не е гладен, защото със своята присъда той трябва да показва на хората лицето на всевишния Аллах. А който се примири и се помири с хората, Аллах ще го предпази от техните нападки.

* * *

Захри казва:

„Има три случая, когато кадията трябва да бъде отстранен: ако оказва уважение на подлеците; ако показва обич към покварените; и ако мрази клетниците!“

* * *

Когато Омар бен Абдул Азиз изгонил един кадия, той го запитал:

— Защо ме гониш?

— Научих, че приказките ти били повече, отколкото се полага на сина ти! — отговорил Омар…

* * *

Разказват, че Искендер казал на кадията си:

— Аз ти дадох сан, чрез него ти възложих да пазиш живота ми, честта ми и благородството ми! Пази този сан — и това ще е от полза за тебе и за ума ти!

Казал на готвача си:

— Ти имаш власт над тялото ми! Животът ми зависи от това!

Казал на писаря си:

— Ти се разпореждаш с ума ми! Пази онова, което си записал от мене!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла.

И ПРЕЗ ДЕВЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на везира Дандан:

* * *

Първата неволница отстъпи назад, напред пристъпи втората, целуна седем пъти земята пред нозете на царя и заговори:

* * *

Лукман е казал на сина си: „Три са нещата, които трябва да знаеш: кроткият се познава, когато е гневен, смелият — когато воюва, а ближният — когато имаш нужда от него!“

* * *

Казват: „Угнетителят не е доволен дори когато го възпяват, а угнетеният е доволен дори когато го осъждат!“

* * *

Казал е всевишният Аллах: „Няма да има нищо по-добро за онези, които се радват на донесеното от самите тях, а които обичат да възхваляват направеното от самите тях — ще се сблъскат с пустиня от мъки и те ще са болезнени за тях!“

* * *

Казал е онзи, чието име е благословено: „Всяко дело е направено с намерение, всеки човек си има цел!“

* * *

Най-чудното нещо у човека е сърцето му, защото то е началото на всяко дело. Ако в сърцето пламне желание — ще го погуби алчността; ако го обземе мъка — ще го погуби тъгата; ако в душата се вкорени гняв — сърцето ще изгние; ако е пълно с щастие и радост — ще се предпази от омраза; ако го обземе страх — ще го задуши мъка; ако му се случи нещастие — ще го подгони нетърпение; ако получи повече пари — то по-често ще споменава бога; ако го покори бедност — ще го обхване състрадание; ако тялото стане безсилно — ще го събори болест; и при всички случаи няма по-голямо благо от молитвата към Аллаха, от работата, с която се печели насъщният хляб, и от достигането на щастието на задгробния живот.

* * *

Запитали един учен мъж:

— Кое е най-голямото благо?

— Онова, в което благородството е победило страстта, усърдието е издигнато в ранг на достойнство, знанието непрекъснато расте и не са нужни извинения за каквото и да е. Най-добре е казано у Кайс:

Премахвам от всички чертите фалшиви!

„Това е заблуда! Това — справедливо!“ —

        им казвам… Пари, нрави — всичко е заем

за другия свят — там се нищо не скрива!

        Щом до задна врата нещо скрито се прави,

то е грях… А през предната е справедливо!

* * *

И неволницата продължи:

— А ето и някои неща от „Захд“!

* * *

Хишам бен Бишр разказвал:

„Казах на Омар бен Обейд:

— Каква е истината на благочестивостта?

— Пророкът на Аллаха, Аллах да го възслави, е изяснил, че благочестив е онзи, който не е забравил какво е гроб и нещастие, предпочита вечното пред тленното, не пресмята колко дни е живял, а е причислил себе си към мъртвите“.

* * *

Разправят, че Абу Зурра казвал: „За мен бедността е по-обична от богатството и болестта е по-добра от здравето!“

* * *

Един негов слушател казал: „Аллах ще възхвали Абу Зурра за това, което ми каза: Който се надява, че Аллах ще му намери добро място на онзи свят, той трябва да е доволен от положението, което Аллах му е дал на този свят!“

* * *

Разказват, че Сабит ал-Банани плачел така, че очите му едва не изскачали от орбитите. Довели го при един човек да го излекува.

— Ще го лекувам, но само при условие че ще ме слуша! — рекъл лечителят.

— А за какво да слушам? — запитал Сабит.

— Да не плачеш! — отговорил лечителят.

— А за какво ми са очите, щом няма да плачат? — запитал Сабит.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТОТНАТА НОЩ…

Тя продължила разказите на втората неволница:

* * *

Един човек помолил Мохамед бен Абдуллах:

— Дай ми съвет!

— Съветвам те на този свят да бъдеш благочестив собственик, а на другия — алчен за собственост!

— Как така?

— Щом си бил благочестив на този свят — то ти е достатъчно и за другия свят!

* * *

А Гаус бен Абдаллах разказвал:

„Живели в племето на израилтяните двама братя. Единият запитал другия:

— Кажи ми кое е най-лошото нещо, което си сторил в живота си?

— Веднъж минах край един курник и грабнах една кокошка. Метнах я в нашия двор, но тя сама пак избяга в курника си! А кое е най-лошото нещо, което ти си сторил?

— Най-лошото, което съм сторил, бе веднъж, когато започнах да се моля и си помислих дали не го правя, за да се отърва от наказанието на Страшния съд!

Чул думите им баща им и възкликнал:

— О, Аллах, ако те говорят искрено, трябва веднага да ги прибереш в лоното си в рая!

А един мъдрец добавил:

— Това са най-праведните деца, които съм срещал!“

* * *

Саид бен Джабар разказва:

„Веднъж съпровождах Омар бен Обейд и му казах:

— Посъветвай ме нещо!

— Запомни, че трябва да притежаваш две качества: да не се бъркаш в божиите работи и да не обиждаш божиите твари!

И произнесе следните стихове:

Бъди какъвто щеш — бог за това не съди!

        Да си безгрижен — смелост се не иска!

Но две неща със тебе да не бъдат:

        На бог ортак не ставай и хора не обиждай!…

А има ли нещо по-хубаво от думите на стихотвореца:

Ако в живота земен не си благочестив,

  не чакай след смъртта си благочестив да станеш!

Ще плачеш, ще се жалиш — но даже не мисли,

  че ще си върнеш пропиляното имане!“

* * *

После втората неволница отстъпи назад. Пристъпи напред третата неволница и заговори:

— Вратата на благочестието е много широка, но до нея трябва да ме доведе някой от благочестивите ми прадеди!

* * *

Един знаещ мъж е казал: „Аз се радвам на смъртта, но не съм убеден, че трябва да дойде. В нея има спокойствие, но знам, че тя пречи на човека да довърши делата си! Аз се моля да свърша двойно повече праведни дела, за да попреча на лошите дела!“

* * *

Когато веднъж Ата ас-Силми свършил своята проповед, той се разтреперил, приседнал и силно заплакал.

— Защо правиш това? — го запитали.

— Искам да се посветя на великото дело, да присъединя силите си към ръцете на всевишния Аллах, да работя по заветите му. А треперя като Али Зайн ал-Абидин ал-Хусеин — той винаги преди да започне да се моли, се разтрепервал, а когато го питали защо, отговарял: „Нали знаете на кого се кланям и с кого разговарям!“

* * *

Разказват: „До Суфиян ас-Саури винаги вървял слепец. Когато през месец рамадан той излизал да се моли пред хората, слепецът мълчал и вървял бавно. Суфиян казал:

— Когато Денят на възкресението изгрее пред хората на Корана, знакът на висшето достойнство ще бъде един и същ за всички тях!“

* * *

Суфиян казал: „Ако душата се намира в сърцето, от страх и уплаха пред огъня то ще полети с радост и желание към рая!“

* * *

Разправят също, че Суфиян ас-Саури казал: „Да гледаш в лицето на угнетителя, е грях!“

* * *

Третата неволница отстъпи назад. Пристъпи напред четвъртата неволница и заговори:

— Ето и аз ще разкажа за неща, които знам за деянията на праведните.

* * *

Разказват, че Бишр ал-Хафи разправял:

„Чух, че Халид говорел:

— Ей, вие, души на езичници!

— Защо казваш «души на езичници»? — запитали го.

— Няма да бъдете такива едва когато, след като сте се молили, падали сте на колене и по лице, не ви поникне гърбица!“

* * *

Един умен човек е казал: „Който прави добрини — той поправя злините на другите!“

* * *

Пак един умен мъж е казал:

„Когато научих от Бишр ал-Хафи някои неща от душата на истините, той каза:

— Синко, тази наука не може да се преподава на всеки! От всеки сто дирхама само пет са лъскави!“

* * *

Ибрахим бен Адхам казал:

„Щом думите на човек са хубави — те трябва да бъдат похвалени. Веднъж се молех, видях до мене да се моли и Бишр. Застанах зад него и започнах метаните — докато мюедзинът разреши да спрем. И ето че сред хората се изправи мъж с изпокъсани дрехи и каза:

— Хора, пазете се от приятели, които вредят! Няма грях, когато лъжата носи полза! Когато си принуден — избор нямаш! Няма полза от думи, когато си вече в небитието! Мълчанието не вреди за съществуването на съществото!“

* * *

Ибрахим казал:

„Видях как от Бишр падна един даник. Наведох се, но му подадох един дирхам.

— Няма да го взема! — каза той.

— Но той е изсечен по закон! — казах.

— Аз не искам да заменя благото на отвъдния свят с благото на този свят!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила разказите на четвъртата неволница:

* * *

Сестрата на Бишр ал-Хафи поискала да съблазни Ахмед бен Ханбал, като му говорила:

— О, имам на вярата! И аз съм живо същество! Любя се през нощта и отработвам хляба си през деня! Нали може да се запалят светилниците, които осветяват Багдад нощем, та да се любим върху покрива под тяхната светлина! Нима това е грях!

— Коя си ти? — запитал той.

— Сестрата на Бишр ал-Хафи!

— Как може да си от рода на Бишр! — възкликнал Ханбал. — Че нали вашият род е вдъхновил моята набожност!…

* * *

Един умен мъж рекъл:

— Ако бог иска да изгони доброто от един дом, той му вмъква работа през вратата!

* * *

Когато Малик бен Динар минавал из пазара и виждал нещо, което му се приисквало, си казвал:

— Потърпи, душо! Може и да го искаш, ама аз не съм съгласен!

* * *

А пророкът, Аллах да го възхвали, казвал:

— Ако сгрешиш — ще си спасиш душата! Бедата е, ако продължаваш греха си!

* * *

Четвъртата неволница отстъпи назад, пристъпи напред петата и заговори:

* * *

Маслама бен Динар казвал:

— Когато съвестите тръгнат по правия път, прощават им се и малките, и големите грехове! Но ако рабът божи държи да остане грешен, той тръгва да прави завоевания!

* * *

Разправят, че на Муса, да пребъде душата му в мир, му се наложило да вади вода от кладенец. Той казал:

— Боже, защо ми даде такава работа — добра е, ама е за бедни.

Ето че дошли две неволници, той им налял вода. Те не го поканили у дома си, но разказали на баща си Шуайб какво е станало.

— А да не би той да е гладен! — казал той и наредил на едната сестра: — Иди при него и го покани!

Влязъл Муса при Шуайб. Вечерята била сложена и Шуайб казал:

— Муса, иска ми се да ти платя за водата, която си налял!

— Аз съм от такъв род — отговорил Муса, — който не продава неща, създадени от отвъдния свят върху земята, пък ако ще да са злато и сребро!

— Момко! — казал Шуайб. — Ти си мой гост! А уважението към госта е мой обичай и обичай на дедите ми — да ги нахраним добре!

Седнал Муса и се нахранил. А после Шуайб наел Муса да работи при него за осем сезона, като платата му щяла да бъде да го ожени за една от дъщерите си, а онова, което щял да отработи, щяло да бъде нейна зестра…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказите на петата неволница:

* * *

Един човек казал на приятеля си, когото от дълго време не бил виждал:

— Разтревожи ме, не съм те виждал от толкова време!

— Аз работих до тебе, при Бен Шихаб, знаеш ли го?

— Да, съсед ми е от трийсет години, но аз не му говоря!

— Щом си забравил съседа си, ти си забравил и Аллах! Ако ти обичаше Аллах — щеше да обичаш и съседа си! Нима не знаеш, че правото на съседа е като правото на роднината!

* * *

Мохамед бен Омран разказва, че един човек запитал Хатим ал Асам:

— Какво толкова правиш сам, щом във всичко се осланяш на всевишния Аллах?

— Имам си две мъдри правила! — отговорил той. — Разбрах, че храната ми друг няма да я изяде — и душата ми се успокои. И още: разбрах, че самият аз не съм създаден, без да е знаел Аллах — и се засрамих!

* * *

Петата неволница отстъпи назад. Пристъпи напред старицата, целуна девет пъти земята и заговори:

— Аз, царю, ще продължа разказа.

* * *

Имам Шафии делил нощта на три части: първата третина — за науката, втората — за сън, и третата — за молитвено бдение.

* * *

Имам Абу Ханифа прекарвал половината от нощта в молитви. Но чул един човек да разправя на друг:

— Този по цяла нощ се моли!

Абу Ханифа си помислил: „Срам ме е от Аллаха, че ми приписват работи, каквито не съм правил!“ И започнал да се моли по цяла нощ.

Шафии, Аллах да му се радва, казал:

— В течение на десет години не преядох, защото се храних с ечемичен хляб. Преяждането ожесточава сърцето, замразява съобразителността, привлича съня и намалява възможностите за молитва.

* * *

Един очевидец разказва:

Когато влязох в Багдад, Шафии беше там. Приседнах на брега да си кажа молитвата. Мина някакъв човек и ми викна:

— Момче, ти се моли добре и Аллах ще те възнагради с добрини и на този, и на другия свят!

Обърнах се и видях, че след него върви тълпа от хора. Побързах да завърша молитвата и тръгнах с тях.

— Имаш ли някаква нужда? — запита ме той.

— Да! — отговорих. — Научи ме на онова, което си научил от всевишния Аллах!

— Знай, че който е повярвал в Аллаха, той ще спаси душата си! — отговори той. — Който се е боял от вярата си — той ще се запази от гибел! Който е бил въздържан днес, ще бъде доволен утре! Бъди въздържан на този свят, за да бъдеш възжелан на другия! Бъди праведен във всичките си дела — и ще спасиш душата си заедно с всички, които ще спасят своите!

Тръгна си и като запитах кой е този, отговориха ми:

— Това е имам Шафии!

* * *

Имам Шафии казвал:

— Искам хората така да използват тази наука, че да не свързват нищо от нея с името ми!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказите на старицата:

* * *

Пак имам Шафии казал:

— Не съм гледал към никого като към противник. Исках само всевишният Аллах да върне всички на правия път и да определи мястото им според това, как са се проявили. Към всекиго съм гледал само така, че да му покажа истината!

* * *

И пак той, Аллах да му се възрадва, рекъл:

— За скритото си знание не бой се — спомни си само радостта на онзи, когото търсиш! Щом желаеш благо, от упрек божи ти не бягай!

Казали на Абу Ханифа:

— Халиф Абу Джаафар ал-Мансур те назначи за кадия и ти определи плата от десет хиляди дирхама.

Той останал недоволен. В деня, когато трябвало да му донесат парите, се помолил сутринта, покрил си главата и застанал мълчаливо в очакване. Дошъл пратеник от халифа с парите, заговорил го, но имамът не отговарял.

— Но тези пари са ти по закон! — възкликнал пратеникът.

— Знам, че са ми по закон! — отговорил Абу Ханифа. — Но аз не желая в сърцето ми да се вмъкват подаяния от големци!

— Но нали, ако ти се отнасяш добре към тях — и те ще бъдат благожелателни към тебе! — възкликнал пратеникът.

— А ти вярваш ли, че някой може да влезе в морето, без да измокри дрехите си? — възразил имамът.

* * *

Имам Шафии, Аллах да му се радва, казал:

Душа, пред думи щедри замълчавай!

И грешни да са те — не възразявай!

        Надежди и желания отблъсквай —

        смъртта в най-сладкия ни час настъпва!

* * *

А ето нещо и от Суфиян ас-Саури, както ни го е разказал Али бен Хасан ас-Силми:

„Бъди честен! Пази се от лъжа, предателство, лицемерие и суетност! Изтъквай религията си, особено пред онзи, който държи на своята! Нека твой събеседник бъде онзи, който те откъсва от земните дела! Споменавай по-често смъртта, по-често моли за прошка, моли Аллаха за здраве през остатъка от живота си! Не предавай правоверен, защото, който е предал правоверен, той е предал Аллаха и неговия пратеник! Пази се от кавги и вражди! Прибави онова, което те плаши, към онова, което не те плаши — и ще бъдеш доволен! Прави благодеяния! Убий греховното, за да бъдеш обичан от Аллах! Направи по-добро онова, което е в тебе — и Аллах ще направи добро на онова, което е извън тебе! Приеми извинението на всеки, който ти се извини! Моли се за онзи, който те е окрал, прости на онзи, който те е потискал! Бой се във всичко от Аллаха. Нека онзи, за когото си узнал, че току-що е умрял, ти припомни, че съдбата води или към възвишения рай, или към горещия ад!…“

* * *

Седна старицата до неволниците. Покойният ти баща видя тяхната хубост и огромното им възпитание. Дари ги с двореца, където преди живееше царица Абриза. Нареди да им занесат всичко, от което имаха нужда. Те живяха при него десет дни. Всеки път, когато той влизаше при старицата, намираше я приведена за молитва. На единайсетия ден царят се срещна с нея, за да се договори за цената на неволниците, а тя му каза:

— Царю, тези неволници струват повече от онова, което обикновено плащат хората. Не искам за тях нито злато, нито сребро, нито скъпоценности — то би било малко за тях! Ще ти ги дам само ако постиш цял месец. Ще се въздържаш от храна денем, а нощем ще заставаш пред лицето на Аллах! Направиш ли това — те ще останат в двореца като твоя собственост! Нека ми донесат стомна с вода!

Взе тя стомната, произнесе някакво заклинание, измърмори думи, не знаехме какво означават. После я запуши с парцал, завърза гърловината й, даде я на баща ти и му каза:

— Пости първите десет дни, а на единайсетия изпий каквото има вътре! То ще изтръгне привързаността към земните неща от сърцето ти и ще го изпълни със светлина и вяра! Утре аз ще отида при моите братя — хората от отвъдния свят! А след десет дни ще се върна при тебе!

Баща ти взе стомната, остави я в една стая в двореца, а когато се съмна, се отдаде на пост. Старицата отиде по делата си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на везира Дандан:

* * *

Десет дни пости царят, а на единайсетия отвори стомната, изпи я и усети колко хубаво му стана на сърцето. Старицата донесе халва, увита в зелена хартия, която приличаше на дървесен лист.

— Царю! — каза тя. — Мъжете от отвъдния свят те приветстват! Аз им разказах за тебе, те се зарадваха и ти пратиха тази халва! Закуси с нея, като се мръкне!

Минаха двайсет дни и баща ти продължаваше да пости. Тогава при него пак се появи старицата и каза:

— Царю, аз разказах на мъжете от отвъдния свят как се уважаваме един друг! Зарадваха се те, че неволниците са при цар като тебе. Иска ми се да ги отведа при тях и да получа даровете, които са приготвили за тях там. Момичетата сигурно няма да се върнат при тебе, без да ти донесат някое от подземните съкровища!

Баща ти благодари и каза:

— Ако не се боях, че ще престъпя волята ти, не бих искал нито съкровища, нито нещо друго! Кога ще тръгнете?

— През двайсет и седмата нощ! — отговори тя. — Аз ще се върна при тебе в началото на новия месец, когато ще си свършил с постите! Трябва по тях да изпратиш още някой, който ти е особено скъп — нека получи благословия от хората на отвъдния свят!

— Аз имам една неволница от Рум! — отговори той. — Тя се казва София. Тя ми роди две деца, мъжко и женско, но те се изгубиха преди години! Вземи я, пък нека получи благоденствие. А може хората от отвъдния свят да се помолят Аллах да й върне двете деца и да ни събере заедно!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на везира Дандан:

* * *

Когато баща ти бе към края на постите си, тя му каза:

— Синко, аз тръгвам! Доведи ми София! — доведе я той, предаде я на старицата. После тя извади запечатана чаша, даде я на султана и рече: — Влез на трийсетия ден в хамама! Като излезеш от там, изпий тази чаша и заспи! Ще получиш това, което си търсил!

Тя го благослови и тръгна с наложниците и царица София. Царят продължи постите си още три дни, после отиде в хамама. Когато излезе, влезе в една от стаите на двореца, затвори вратата след себе си, изпи чашата и заспа. Чакахме го до края на деня. Казахме си: „Сигурно е изтощен от хамама, от нощното будуване и дневния пост и затова спи!“ Чакахме и втория ден — пак същото! Викнахме със силен глас — пък дано се стресне, — пак никакъв звук. Изкъртихме я и що да видим — стопили се бяха месата му, разтрошили се бяха костите му! Взехме чашата и върху обратната страна на капачката намерихме залепено парче хартия, на което бе написано: „Злата дума ми е най-приятна! Такова е наказанието за онези, които насилват и обезчестяват царски дъщери! Шар Кан дойде в страната ни, победи царица Абриза, взе я и я доведе при вас, а после я върна по някакъв черен роб, който я уби. Намерихме я на едно пусто място, захвърлена на земята. Такова е наказанието за онези, които вършат подобни неща! Убит от хитрата Зат ад-Дауахи! Аз взех и царската съпруга София, за да я отведа при баща й цар Афридун, царя на Константинопол! Ние непременно ще ви завладеем, ще ви избием, ще ви отнемем домовете, няма да има кой да поддържа огнищата ви — ще останат само онези, които приемат кръста и зиммата[26]!“

Разбрахме, че старицата ни е измамила.

* * *

Везирът свършил разказа си и всички заплакали.

— Царю, от плач полза няма! — казал на Дау ал-Макан привратникът. — Стегни сърцето си и помогни на онези, които те подкрепят!

Дау ал-Макан наредил да сложат трон извън шатрата и войниците да се строят пред него, дарил богато везира и казал:

— Ти оставаш на поста си! — като чул думите му, везирът целунал земята пред него и му пожелал дълъг живот. Царят възнаградил и емирите и казал на привратника: — Кажи ми какъв данък носиш от Дамаск!

Той му показал сандъците с пари, предмети и скъпоценности. Царят ги разделил между войниците…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато дошло време за път, те тръгнали, пътували три дни и три нощи и стигнали в Багдад. Султанът Дау ал-Макан влязъл в двореца на баща си, седнал на трона, наредил на писаря да напише писмо до брат му Шар Кан, да разкаже в него какво се било случило, и прибавил накрая: „И в часа, когато получиш това писмо, ела с войниците си да тръгнем да завоюваме неверниците, да си отмъстим и да измием срама!“ Подписал писмото и казал на везира:

— Трябва да тръгнеш с това писмо! Но бъди учтив към брат ми и му повтаряй: „Ако искаш онова, което принадлежеше на баща ти — то си е твое, а брат ти ще бъде твой наместник в Дамаск!“

Той наредил също да приготвят за огняря хубава стая и да я обзаведат най-добре.

* * *

Веднъж Дау ал-Макан излязъл на лов, а когато се върнал, един емир му подарил буйни коне и красиви неволници. Харесала му една от тях и той се уединил с нея.

След време везирът Дандан се върнал от пътя си и му донесъл вест, че брат му Шар Кан пристига. Излязъл царят с големците на държавата от Багдад и си опънал шатрата в очакване на брат си на един ден път от града. И ето в ранно утро пристигнал цар Шар Кан с войниците от Шам — все воини безстрашни — като лъвове страшни. Дошли в редици стройни — мъже достойни върху жребци неспокойни, развели знамената бойни. Тръгнал Дау ал-Макан да ги пресрещне, когато ги видял, но Шар Кан го заклел да не прави това, сам скочил от коня, хвърлил се към него и го притиснал до гърдите си. После яхнали конете и потеглили. Стигнали в Багдад, влезли в бащиния си дворец. На сутринта Дау ал-Макан наредил да се съберат войници от всички краища на страната, да се издигне зов за нови завоевания и свещена война. Зачакали да се съберат войски. Дау ал-Макан разказал на брат си какво му се било случило, от начало до край, особено за добрината на огняря.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Шар Кан запитал брат си Дау ал-Макан дали не е възнаградил огняря за добрините му, а той отговорил:

— Не съм го възнаградил досега, но ще го възнаградя, ако е пожелал Аллах, като се върна от война.

Тогава Шар Кан разбрал, че сестра му, царица Нузхат аз-Заман му е говорила истината, когато му е разказвала за себе си, но е скрила истината за станалото между тях. Изпратил й поздрави по съпруга й — привратника. Пак по него и тя му пратила поздрави, поканила го при себе си и го разпитала за дъщеря си Када Факан. Той й казал, че тя е в много добро здраве и расте.

Вече били минали три месеца, откакто били дошли войниците от Шам. Ето че се събрали бедуините, събрали се всички воини от различни краища. Потеглили, един след друг се заточили безчислени редици. Вождът на войскарите от Дейлем се казвал Рустум, а вождът на войскарите турци[27] — Бахрам.

Тръгнал и Дау ал-Макан сред войските си. Отдясно яздел брат му Шар Кан, отляво — зет му привратникът. Вървели цял месец, докато стигнали страната Рум. Изплашили се хората по селата, махалите и колибите и избягали към Константинопол.

* * *

Когато чул за пристигането им, цар Афридун отишъл при Зат ад-Дауахи — нали тя била измислила онази хитрост, как да убие цар Омар ал-Нуаман, и после прибрала неволниците си заедно с царица София. А като се върнала, най-напред отишла при сина си Хардуб, царя на Рум, и му казала:

— Радвай се, от твое име аз отмъстих за дъщеря ти Абриза! Убих цар Омар ал-Нуаман и доведох София! Няма да е зле да идеш при царя на Константинопол, защото мисля, че мюсюлманите ще тръгнат да се бият с нас!

Започнали да се събират мъже, да се подготвя всичко за бой. Тръгнали към Константинопол. Великият цар Афридун чул, че идва Хардуб, царят на Рум, и излязъл да го посрещне. Хардуб разказал каква хитрина била направила майка му Зат ал-Дауахи и че мюсюлманите били събрали войска…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят на Рум казал на цар Афридун:

— Мюсюлманите събраха войска и дойдоха. Искам да се съберем всички в един юмрук и да ги пресрещнем!

Цар Афридун изпратил хора по всички страни да молят за помощ. Забързали към него християнски войски. Не минали три месеца и ето че наред с войниците на Рум се събрали ифранджии от всички страни: от Френско и Немско, от Дубре, Джурне, Бундук, Дженуар и дори воини от жълтите племена. Цар Афридун наредил да тръгнат от Константинопол. Поели един след друг — и десет дни минали, докато потеглят всички. Вървели, що вървели, докато стигнали до широка долина. Изчакали там три дни и на четвъртия видели прах да се вдига изпод копита. Когато той се уталожил и изпод сянката му блеснали като звезди остри пики и копия, светнали кръгли щитове, а над тях се развявали знамена ислямски и флагове мохамедански.

Две войски се сблъскали, две морета се срещнали. Пръв влязъл в боя везирът Дандан с войниците от Шам — около двайсет хиляди конници. С него били вождът на турците Бахрам и вождът на дейлемите Рустум с още двайсет хиляди конници. Зад тях идвали пешаци в железни ризници. Християнските воини започнали да призовават на помощ Исус, Мария и почернения си кръст и се втурнали срещу везира Дандан и хората му.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че всичко това било дело на старицата. Още преди да потеглят, тя се била срещнала с царя и той я запитал:

— Какво ще правим и как ще се оправяме — ти стана причина за това тежко положение!

— Аз ще ти подскажа хитрост, която не може да измисли дори Иблис! — казала старицата. — Нека петдесет хиляди мъже да се качат на кораби и да се скрият в морето зад Димящата планина[28], да спрат там и да не тръгват, преди воините на исляма да се сблъскат с вас. Тогава зад тях ще излязат воините откъм морето и ще ги ударят в гръб. Ние ще ги пресрещнем по суша и никой няма да се спаси.

— Да, и аз мисля като тебе, ти, сред стариците по хитрост първа, че всичко твойта мъдрост е предвидила тепърва! — одобрил цар Афридун думите й.

Когато воините на исляма се спуснали напред, чувало се само как в шатрите избухва пламък и как мечовете сред телата път проправят. Най-напред дошли войниците на Багдад и Хорасан начело с Дау ал-Макан. Войниците на неверниците, които били в морето, ги зърнали и се спуснали зад гърбовете им. Видял ги Дау ал-Макан и викнал:

— Обърнете се с лице към неверните ръце, вие, племе на великия пророк, бийте по неверния народ!

Ето го и Шар Кан начело на друг океан от мюсюлмански воини и те се смесили помежду си, изпълнили се със смелост сърцата им и те викнали:

— Аллах ни обеща победа — неверниците той не ще да гледа!

Мечове и пики сблъскали се в плам, с ярост хиляди врагове разбил Шар Кан. Битка страшна заехтяла — от такава и децата побеляват. Той се носел и размахвал меч сред неверници в жестока сеч и накрая ги изтикал към морския бряг. Без милост били се като пияни и победила вярата в исляма!

Това било в лагера на мюсюлманите. А при цар Афридун се събрали царят на Рум Хардуб, неговата майка Зат ад-Дауахи и князете на войската.

— Щяхме да постигнем желаното, ако не бяхме се главозамаяли и не бяхме се уповавали само на нашия брой! — казали те.

— Ще спечелим! — казала старицата. — Достатъчно е винаги да сме близо до Исус и да държим на неговата вяра!

— Смятам утре да строя редиците и отпред да излезе известният рицар Лука бен Шамлут! Смятам тази вечер да окадим с най-голямото благовоние! — казал цар Афридун.

Това окадяване ставало с онова, което изхождал брат му, великият патриарх Зул Инкар уа-Накир[29]. За него се карали и си го делели поравно. Първите рицари на Рум го изпращали по всички краища на страната, увито в копринени парчета плат, смесвали го с мускус и амбра, използвали го царете, всяко парченце от него струвало хиляда динара. Царе пращали за него, за да окадяват невести, епископи го смесвали с онова, което излиза от тях, защото, ако останело само патриаршеското — нямало да стигне за всички села. Евнусите в царските дворци го използвали, за да гримират с него очите си, да лекуват болен и преял…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И ДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато се съмнало, цар Афридун събрал рицарите и първенците, начертал кръст по лицата им и ги окадил с онова благовоние, за което говорихме, че излизало от вътрешностите на най-великия патриарх и най-хитър жрец. После наредил да му се яви Лука бен Шамлут, когото наричали Меч на месията, окадил го със същото, дал му да си близне и да вдъхне от кадилото, мацнал го върху оръжията му и остатъка избърсал върху мустаците му. Нямало в цялата страна по-силен тялом, по-добър стрелец с лък, по-добър боец с меч, по-ловък в боя с юмруци от Лука. Той имал ужасен вид — лицето му било като на магаре, стойката — на маймуна, стъпката — на звяр. Той бил взел на нощта тъмнината, на вонята — аромата, на дъга превита — снагата. Приближаването до него било по-трудно от раздялата с любима.

— Искам да се биеш с Шар Кан — царя на Дамаск, сина на Омар ал-Нуаман! — му казал царят, начертал на лицето му кръст и му пожелал да победи врага без жал.

Проклетникът се метнал на светлия си жребец. Бил в червени дрехи, в ризница от злато, обсипана със скъпоценни камъни. Размахвал тривърхо копие — сякаш бил Иблис в нощта преди деня на Страшния съд. Неверници го последвали братски, сякаш бързали в огъня адски. И ето между тях се пръкнал глашатай и викнал на арабски:

— Ей, народе Мохамедов, нека се покаже между нас Мечът на исляма Шар Кан, стопанинът на Дамаск и Шам!

И се вдигнал глас до небесата, дочули го всички по земята. Конниците в две редици се разделили — сякаш за Страшния съд се подредили. Хората разбрали, че рицарят от страната Рум е решил или да премахне от лицето на земята мюсюлманите, или да загине.

Тръгнал към него Шар Кан като лъв, понесъл се към Лука, спрял пред него, размахал копие в ръка, а то — като най-страшната змия, и произнесъл следните стихове:

Ти, облак тъмен, страшен и противен,

        каквото търсиш — ще си го намериш!

Аз в боевете майстор съм всесилен

        и с меч, и с пика — който да се пери,

с индийски гняв светкавици аз мятам

        и най-могъщи врагове треперят!

Не разбрал Лука нито на думите смисъла, нито на стиха пламъка. Той се плеснал с ръка по лицето, за да се вдъхнови от изрисувания по него кръст, после я целунал, насочил копието си срещу Шар Кан и полетял към него. Подметнал копието с една ръка, за да покаже уж колко е леко, подхванал го с другата като жезъл на магьосник и го метнал. Но малко преди копието да се забие в Шар Кан, той го уловил във въздуха. Всички се замаяли от тази ловкост. Шар Кан го разтърсил, подхвърлил го толкова високо, че то се скрило от погледа, после, докато око примигне, го хванал с другата ръка и викнал с пълно гърло:

— Проклет да е онзи, който създаде този звяр кръволок — нека той търси душата си мръсна зад далечния хоризонт!

И метнал копието. Понечил Лука да направи с него същото, но Шар Кан бързо метнал и второто, своето копие и го улучил право насред кръста върху челото му. Когато видели, че Лука бен Шамлут пада мъртъв, неверниците заплакали високо за гибелта му и призовали на помощ патриарсите от манастирите…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И ЕДИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че неверниците тръгнали всички заедно срещу Шар Кан. Насочили мечове и стрели, копита мачкали гърди и десници, удряли гърди войници във войници, копия, мечове, като господари удряли кой където свари. Но ето че всички са вече без сили, с ръце отпуснати, нозе подкосили. А глашатаите пак призовавали, нови редици се пак появявали. Накрая залязъл денят и покривало простряла нощта. Двете войски се разделили. Безброй убити постлали телата, безброй ранени — върху земята. Шар Кан отишъл при брат си Дау ал-Макан, привратника и везира Дандан и им казал:

— Аллах отвори вратата на гибелта пред неверниците! „Слава на Аллах, повелител на световете!“

— Поколение след поколение ще се разказва какво направи ти с проклетия Лука, отстъпника от Евангелието![30] — казал Дау ал-Макан. — Споменът за тебе ще трае до края на времената!

— А ти, привратнико първи, предводителю стръвен! — заговорил Шар Кан. — Вземи със себе си везира Дандан и заедно с двайсет хиляди конници иди към морето. Доближете брега така, че между вас и онези да има около два фарсаха. Там се скрийте в неравностите на земята. Щом видите неверниците да слизат от корабите и чуете викове, показващи, че е започнала сечта, нашите войници ще заотстъпват назад, уж че са победени. Щом неверниците се спуснат след тях, нашите ще изскочат от всички страни, там ще е и вашата засада. Щом видиш знамето с надписа „Няма бог освен Аллаха и Мохамед е пратеник на Аллаха!“, вдигни и ти зеленото знаме[31], викни „Аллах е най-велик!“ и удари изотзад — нека неверниците да избират само между поражението и гибелта в морето!

И още утро не изгряло чудно, когато те възседнали конете буйни, с копие в ръката и с мечове до бедрата — скрили се в неравностите на земята.

Ето че викнали и поповете, по мачтите на корабите се вдигнали кръстове и те се насочили към брега. Разтоварили конете на сухо, готови да отстъпват и настъпват. Блеснали мечове, щръкнали копия зад щитове. Пак се завъртяла над коне и божии чеда мелницата страшна на смъртта, литнали глави във вечността, завинаги езици замълчали, очите се затваряли примрели, могъщи силите се развъртели, мечовете в кърви заблестели, черепите полетели, ръце се откъсвали, коне се блъскали. Воините ислямски наскачали, на Аллаха всемогъщ се молили. А воините на неверниците възхвалявали кръста, виното и поповете мръсни, размахващите миро монаси и митрополити с дълги власи. Дау ал-Макан и Шар Кан назад се отдръпнали, войските им заотстъпвали, престрували се на победени пред враговете. Втурнали се воините на неверниците — искали да се възползват от поражението, а глашатаят на Рум викал ли, викал:

— Ей, вие, на Исус поклонници, слуги на католикоси, вашата слава вече се носи — мюсюлманите бягат пред вас, не им давайте отдих ни час! В гърбовете им забивайте мечове! Само главите им отсечени ще опростят греховете ви пред Исус — сина на Мария, наречен Спасител Месия!

Афридун помислил, че мюсюлманите са вече победени, и изпратил човек при царя на Рум да му съобщи за победата и да му каже: „И най-голяма полза даде дарът на великия патриарх. Вдъхна вяра миризмата у брадати и мустакати, у воините на кръста — и живи, и мъртви! Кълна се на Богородица в чудесата и на кръщелния купел във водата! Няма да оставя мюсюлманин жив по земята, няма да спра, без да стигна тази цел свята!“

Потеглил пратеникът с това писмо, а християните се ободрявали един друг и викали:

— Да отмъстим за Лука!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И ДВАНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че тогава викнал и цар Дау ал-Макан:

— Поданици смели на царя на всички вери! Бийте по воини неверни с мечове юнашки и копия блестящи!

И ето го пак напред Шар Кан — срещу неверниците втурнал се този юнак избран, затварял им пътя за бягство, разкъсвал с меча си редиците на вражеското братство.

Но ето — още един рицар хубав, строен, път си пробива между враговете в боя, разпръсва удари, набучва с пика, в земята тела с глави неверни тика и той, увлечен в кървавата сеч, ту с копие боде ги, ту ги сече с меч.

На хубаво е многото, но само когато означава строй огромен от воини със остри копия на рамо, на жертва тръгнали най-благородна!

— Да те пази благородният Коран! Кой си ти, всесилен воин непознат? Ти, който сред врага ни ужас всяваш и силите на мрака поразяваш?

— Уж вчера клетва ти за вярност даваш — как можеш бързо днес да ме забравиш? — викнал рицарят.

Дръпнал той забралото от лицето си и блеснала скритата му хубост — това бил Дау ал-Макан! Зарадвал му се Шар Кан, но и се уплашил да не би тълпите да съборят султана, без да искат, и да го смачкат конските копита. И му викнал:

— Пази живота си, царю, и долепи коня си до моя — да съм сигурен за тебе в боя! Ти трябва още много да се пазиш — че много пъти ще те чакат вражите талази!

— Аз искам да съм равен с тебе в боя, че не по-скъпа е душата ми от твоята! — отговорил Дау ал-Макан.

И пак се скупчили войските на исляма, врага си обкръжили в страшна бран. Втурнали се румите назад, заотстъпвали към корабите. Но ето че откъм морския бряг срещу тях изскочили воините на везир Дандан, като от мрамор плътен излян. Ето го и Бахрам с войските смели на Шам — двайсет хиляди лъва отбрани. Обкръжават врага силите на исляма, отвсякъде го натискат и към морето изтикват вражата сила голяма. Удари сипят — отварят се рани, скачат в морето юнаци отбрани, кой не загива — той се пък дави. Сто хиляди свидни кости оставят — нито силен, нито слаб жив останал. Кораби, стоки — всичко пленяват — и само двайсет кораба бягат. Мюсюлманите взели плячка богата — незапомнена през времената.

* * *

Победените избягали в Константинопол, но новината за изхода от битката още не била стигнал до дома.

— Сигурна съм, че синът ми, царят на Рум, не се бои от воините мюсюлмански и ще превърне всички хора по земята в племе християнско! — възкликнала Зат ад-Дауахи.

Наредила тя да се украси всеки дом, да бъдат всички радостни и весели, да се разлива руйно вино щедро — не знаела какво е отредил пръстът на съдбата, каква тъга и обща скръб ги чакат! И ето че се завърнали двайсетте избягали кораба. На един от тях бил царят на Рум. Вестта за поражението обходила царството и всички потънали в скръб и печал. Разчуло се също, че Лука бен Шамлут е погубен от съдбата, че тя забила в него на божия пръст стрелата. Тръгнали погребални кавалкади, оплаквачки жалели воини млади, плач и вопъл вредом заехтели и мечтите за победа залинели. Царят на Рум влязъл при цар Афридун и му разказал как точно е станало всичко и как мюсюлманите са ги победили с хитрост.

— Не чакай други войници! — казал цар Хардуб. — Останаха живи само тези, които дойдоха с мене!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И ТРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че душата на цар Афридун се свила, и той се заоплаквал на Зат ал-Дауахи.

А тази проклетница била жрица неверница, от тия, които знаят да плетат злини и магии, змия коварна, прелюбодейка гадна, уста — воня ужасна, клепачи — червени и страшни, бузи жълтясали, лице плесенясало, очи гурелясали, покрито с лишеи тяло, теме олисяло, лице потъмняло, с огромна гърбушка, сополът на носа се люшка. Но ислямските книги била прочела, забранения храм в Мека скришом почела. Това й било нужно, за да се запознае с божиите знания, да научи на свещения Коран цялото съдържание. После живяла още две години в Свещения дом в Ал-Кудс, където усвоила всички коварства на демоните. По-голямата част от живота си била прекарала при сина си — царя на Рум Хардуб — и причината за това били момите неволници. Защото обичала забранената близост с момичета, макар това да я обричало на вечните мъки в ада. Когато си харесвала някоя неволница, най-напред я обучавала на мъдрости, но после й смилала омайно биле шафран и онази изпадала за известно време в блян — тогава й се наслаждавала. Когато й се покорявали — тя правела добрини и пазела моминската чест, но които не се подчинявали — тя ги погубвала. А царица Абриза мразела старицата, не обичала да бъде заедно с нея, защото страшна била вонята, която се леела изпод мишниците й, като мирис от труп се точела пръднята, тя била по-груба от конопено влакно. А ако някой се любел с нея, тя го дарявала със знания и скъпоценности.

* * *

А цар Афридун се срещнал с царя на Рум, който му казал:

— Царю, трябва да правим така, както предлага майка ми Зат ад-Дауахи. Ще видиш какво ще стори тя с безкрайните си хитрости срещу мюсюлманските воини!

Цар Афридун веднага разпратил писмо до всички християнски земи, в което се казвало: „Никой да се не бави от християнските племена, от разбойниците с кръста по цялата страна, да идват всички — воини и моряци, жени, деца и старци! Воини мюсюлмански тъпчат ни земята — бързайте, нека треперят в борбата!“

А Зат ал-Дауахи напуснала града с няколко от своите хора, които облякла като мюсюлмански търговци. Взели със себе си сто мулета товари — антакийско платно, атлаз с цвят на метал, царска тафта и какво ли не още, както и писмо от Афридун, с което се удостоверявало, че са търговци от Шам, че никой не следвало да ги преследва и да им налага десятък.

— Ще ми се да направя една хитрост, с която да погубя мюсюлманите! — казала им тя.

Облякла се в дреха от тънка бяла вълна, търкала челото си дотолкова, че по него се появил белег, после го намазала с лой, докато започнало силно да блести[32], затегнала нозете над ходилата си с верига и вървяла така, докато наближила войската на мюсюлманите. Тогава отвързала веригата от нозете си и тя оставила по тях дълбока следа. После наредила на хората си да я набият жестоко и да я затворят в сандък.

— Как ще те набием! — възпротивили се те. — Ти си господарка наша, майка на царя ни блестящ и страшен!

— Няма упрек или срам, дори нужника да чистиш сам! — отговорила тя. — Щом нещо трябва да се направи, всякакъв страх от грях ще да забравя! В сандъка ме поставете, после пари вземете, мулетата натоварете, при ислямските воини така идете! Ако някой от мюсюлманите се появи пред вас, мулетата му дайте, парите му предайте. А после при царя им Дау ал-Макан идете и помощ при него потърсете. Кажете: „Ние бяхме в страната на неверниците! Те нищо не ни направиха, дори писмо ни дадоха никой да не ни гнети! Как така вие ще отнемате парите ни?“ Тогава той ще ви запита: „И какво спечелихте, като търгувахте в земята Рум?“ Вие ще отговорите: „Спечелихме това, че спасихме един праведник! От петнайсет години той лежеше в ковчег под земята, викаше за помощ и не я получаваше. Ние продадохме стоката си, купихме друга и решихме да потеглим към страната си. На сутринта, преди да потеглим, видяхме върху стената образ. Взряхме се в него, а той се раздвижи и заговори: «Мюсюлмани, Аллах даде дар слово на този образ, за да укрепи вашата воля. Излезте от земята на неверните християни, идете при войските на славните мюсюлмани! Там е цар Шар Кан. На него му е писано да превземе Константинопол и да погуби християнското племе! След три дни път ще намерите манастир, наречен Манастир на Матар-уа-Ханна. В него има една кула. В кулата живее набожен мъж на име Абдуллах — един от най-светите мъже. Излъга го един монах, направи го роб и го затвори в този гроб. Неговото спасение би било по-добро дело дори от свещената война…» «И когато ви изслуша Шар Кан, вие продължете разказа си ето така: „Узнахме, че това е мъж, най-велик праведник и верен раб божи. Три дни пътувахме, видяхме манастира, спряхме да купим това и да продадем онова и щом си отиде денят, отидохме при онази кула. Чухме, че някой прочете стихове от Корана, а после продължи:

Хитрост и лукавство гърдите притискат —

сякаш че море в гърдите ми се плиска!

        А смъртта не идва, няма изход, няма!

        Сякаш в ада няма мъка по-голяма!

Мълнийо, пред всички ти предпочети ме!

Ще те възхвалявам — само удари ме!

        Аз те търся, викам, искам да се срещнем,

        но вратата хладна болно ме заклещва.

Е, добре, предай им — в манастир затворен

аз търпя и чакам тук добрите хора!“

А веднъж донесете ли ме при мюсюлманските войници, аз вече знам как да наглася хитрината.

Християните сторили, каквото била поръчала, и я отнесли при войниците на мюсюлманите.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И ЧЕТИРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Аллах дарил победа на мюсюлманите и те пленили корабите, Шар Кан протегнал ръка на брат си и казал:

— Ако ти се роди син, ще го оженим за дъщеря ми Када Факан!

Зарадвал се малкият брат. Везирът Дандан поздравил и двамата и им казал:

— Знайте, царе, че великият и всемогъщ Аллах ни дари победа, защото ние жертвахме живота си. Мисля, че сега трябва да тръгнем след враговете ни и да ги изтръгнем от корен! Вие се качете на корабите и тръгнете по море, а ние ще вървим по суша! — и казал следните стихове:

От млад ти превърни войната в дъщеря,

        злината — в брат, а крепостта — в баща!

Усмихнат, весел и щастлив заставай пред смъртта,

        а щом не идва — я раздавай като благодат!

И войската потеглила към Константинопол. Вървели, що вървели, накрая на широка поляна спрели. Какви не блага там видели — зверове се закачали, сърни се прескачали. А те толкова битки били минали — шест дни водица не си били пийвали. А на онази поляна — земята като същински рай украсена, цветни клонки с нектар опиянени, нежен полъх на зефира ги поклаща, ум и поглед в изумление се схващат. Или както е казал стихотворецът:

Градината цъфти, покрита цяла

с огромно, меко и зелено покривало.

        За миг присвий очите си — и ето:

        ще блесне през клепачи езерцето

и старото дърво ще се разклати.

То, знаме бойно, поздрав ще ти прати!

Дау ал-Макан повикал брат си и му казал:

— Ще тръгнем от тук след три дни. Нека да си починем.

Чули далечни гласове. Дау ал-Макан запитал чии са, и му отговорили:

— Търговски керван от Шам е спрял на почивка. Изглежда, войниците на исляма са ги изненадали и са взели стоката им!

След малко се появили и търговците, които молели султана да им помогне.

— Царю, ние бяхме в страната на неверните, те нищо не ни отнеха! — рекли те. — А братята ни мюсюлмани в нашата си страна ни грабят. Войниците ти ни взеха всичко!

Показали му писмото на царя на Константинопол. Шар Кан го прочел и рекъл:

— Ще ви върнем каквото са ви взели! Но ваш дълг бе да не въртите търговия в страната на неверниците!

— Владетелю! — отговорили те. — Аллах ни насочи към тази страна, за да намерим нещо, което никой завоевател не е намирал с победите си!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И ПЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че християните, преоблечени като търговци, разказали за праведника, както ги била научила Зат ад-Дауахи. Свило се сърцето на Шар Кан за праведника и той възкликнал:

— А вие спасихте ли този праведник?

— Спасихме го, че как иначе! — отговорили те. — Игуменът избяга, защото се побоя за живота си, а ние побързахме да си тръгнем. А един човек ни каза, че в този манастир има цели кантари злато, сребро и скъпоценности!

Те донесли сандъка и измъкнали от него проклетницата — била най-личен човек, била потъмняла и слаба, все още окована във вериги. Братята целунали ръцете и нозете й, а тя ги посочила с пръст и рекла:

— Чуйте какво ще ви кажа! Аз съм доволен от онова, което направи с мен Всевишният ни господар! Мъката, която ми бе спусната от небесата, бе изпитание от Аллах! Който не търпи мъки, той не може да влезе в блажения рай!

И пропяла следните стихове:

Крепостта е обкръжена, пламва пламъкът на боя.

Ти самият острие си! Краят идва, но — не бой се!

        Бий се с копие, с тояга, със каквото ти попадне!

        Разрушавай хитрините на врага си безпощаден!

От Корана всеки ред непристъпна е стена!

Нека мечът ти сече, както се чете Коран!

Шар Кан й подал храна, но тя не я взела и казала:

— Аз не закусвам от петнайсет години! И как мога да ям сега, когато Всевишният ми дари спасение от плена при неверните! Ще потърпя до залез-слънце!

Щом се мръкнало, Шан Кан и Дау ал-Макан пак дошли, донесли храна и я поканили:

— Яж, праведнико!

— Не, не е дошло време за ядене! — отговорила тя. — Сега е време да се молим на царя на всички религии!

Тя се изправила пред михраба и се молила три дни и три нощи. На четвъртия поискала храна. Сложили й богата трапеза, но от всичко тя изяла само комат хляб.

Щом се мръкнало, братята и везирът Дандан влезли при Зат ал-Дауахи. Намерили я да се моли. Тя прекъснала молитвата си, поздравила ги, а те рекли:

— Искаме да ни разкажеш как те плениха!

— За бога, ако не бяхте емири на мюсюлманите; никога нямаше да ви разкажа и дума! — рекла тя. — Аз се оплаквам само на Аллаха! Но с вас ще споделя как ме плениха!

* * *

Живеех в Ал-Кудс. Една нощ отидох към морето и започнах да вървя по водата. С мене стана чудо! Запитах се: кой може да върви по водата като мене? Оттогава всевишният Аллах ми дари желание да пътувам. Заминах за страната Рум, цяла година се въртях из различните й краища, не остана в нея кътче, където да не съм се молил на Аллаха. Накрая се качих на някаква планина. Там в един манастир живееше монах на име Матар-уа-Ханна. Той ме видя, излезе при мене, целуна ръцете и нозете ми и каза:

— Аз те видях още когато влезе в тази страна! Ти събуди у мен желание да премина на страната на исляма!

После ме въведе в манастира. Вкара ме в тъмна стая и заключи вратата след мен. Остави ме там четирийсет дни без храна и вода. Един ден дойде патриарх на име Дакианус заедно с десет стражи и една мома на име Тамасил, красавица безподобна.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И ШЕСТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Зат ад-Дауахи:

* * *

Монахът Матар-уа-Ханна им разказал за мене.

— Я го доведете! — казал патриархът. — Пък нека по него да не остане дори месо за ядене на птиците!

Намериха ме, като се молех. Хората като Дакианус ме набиха жестоко. Искаше ми се да умра, но после упрекнах себе си:

— Това е наказанието за всеки, който се е възгордял! А в тебе, душо моя, се е заселило високомерие! То гневи бога, изстудява сърцето и води човека към адския огън!

Оковаха ме и ме хвърлиха под земята. Всеки три дни ми подхвърляха ечемична питка и чаша вода. Всеки месец-два се появяваше патриархът.

Дъщеря му Тамасил порасна. Тя бе деветгодишно момиче, когато я видях за пръв път, а сега бе станала на двайсет и четири. Баща й се боеше да не би царят да му я вземе, защото я бе посветил на Месията си. Когато беше с него, тя се преобличаше в мъжки дрехи. Той трупаше парите си в този манастир и въобще там къташе всичките си скъпоценности. Видях у него какви ли не неща от злато и сребро.

Тези търговци дойдоха в манастира да убият Матар-уа-Ханна. Жестоко го мъчиха, скубаха му брадата, докато покаже къде съм. Взеха ме и нямаха какво друго да правят, освен да бягат. А утре вечер в онзи манастир, както обикновено, пристига Тамасил с баща си. Ако искате да видите всичко това, вземете ме с вас — ще ви дам парите и съкровищата на патриарх Дакианус. Скрийте се и го изчакайте да дойде с дъщеря си! Вземете я — тя е достойна само за цар Шар Кан или за цар Дау ал-Макан!

* * *

Думите й не убедили везира Дандан. Но Шар Кан се разпоредил войниците да се приготвят за път, а Дау ал-Макан казал:

— Да вземем с нас конници и мулета, за да натоварим на тях парите на манастира! — наредил да се яви при него главният привратник и му казал: — Съмне ли се, тръгвайте към Константинопол! Ти ще бъдеш мой наместник и наместник на брат ми! Никой не бива да знае, че не сме с вас! След три дни ще ви настигнем!

Подбрал той сто конници между юнаците и после заедно с брат си и везира Дандан потеглили заедно с много мулета и сандъци, в които да натоварят парите…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И СЕДЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато се съмнало, привратникът подканил войниците да тръгват. Шар Кан, Дау ал-Макан и везирът Дандан поизчакали да се мръкне. Пък неверниците, които съпровождали Зат ад-Дауахи, скрито се измъкнали — нали замисленото коварство вече било подготвено! А когато се мръкнало, старицата наредила на братята:

— Тръгвайте с мене към планината!

Тя вече била изпратила по гълъб писмо до царя на Константинопол, в което съобщавала какво се е случило, а в края на писмото си казвала: „Приготви десет хиляди конници — румски юнаци! Нека те идат в манастира и се скрият, докато пристигна с царя на мюсюлманите и стотината му конници. В манастира ще ти ги предам разпънати на кръст! Ако хитрината успее, никой от мюсюлманите няма да подуши родното си огнище! Матар-уа-Ханна ще бъде принесен в жертва на християнското племе!“

Пристигнало писмото в Константинопол, слугата гълъбар го предал на царя. Той го прочел и начаса наредил войниците му да тръгнат към онзи манастир.

* * *

А царят Дау ал-Макан, брат му Шар Кан, везирът Дандан и техните войници пристигнали в манастира и видели монаха Матар-уа-Ханна, който дошъл да види кои са, що са!

— Убийте този проклетник! — наредил „праведникът“.

После ги повела към дарохранилището и там намерили неща повече, отколкото старицата им била описала. Събрали всичко, натоварили го на мулетата. Но никой не се появил. Чакал Дау ал-Макан три дни…

— Вече взехме парите! — казал брат му. — А след всичко станало не мисля, че някой ще дойде в манастира! Да тръгваме!

Решили да слязат от планината. Тръгнали към вратата на манастира. Но нали старицата била казала там да се скрият десет хиляди конници! Щом ги зърнали, те ги обградили от всички страни.

— Братко! — казал Шар Кан. — Не е време за приказки! Тази долина е като дълбок проход с два изхода! Ако мястото не бе толкова тясно, щях да изпобия всичките, пък ако ще и сто хиляди да са!

— Ако знаехме, щяхме да вземем пет хиляди конници! — казал Дау ал-Макан.

— И десет хиляди да бяха — на такава клисура полза от тях нямаше да има! — отвърнал везирът Дандан. — Но аз познавам този проход, в него има и много широки места. Бил съм тук с цар Омар ан-Нуаман. Тук бяхме спрели, защото има вода, по-студена от сняг. Да се измъкваме, преди войниците на неверниците да са ни изпреварили на върха на планината. Ще започнат да ни хвърлят камъни, а ние нямаме щитове!

Забързали да се измъкнат от прохода. А светецът ги видял и викнал:

— Какъв е този страх! Нали сте посветили себе си на всевишния Аллах! Та аз бях затворен под земята толкова години и не му възразих. Бийте се за делото му! Който загине — раят го чака!

При тези думи изчезнали страх и колебание! Спрели се да изчакат да ги нападнат, размахали мечове, много врагове изпили смъртна чаша. Дау ал-Макан хвърлил поглед към проклетницата, а тя сочела с нож към християните, укрепвала силата им. Искала да им подскаже да убият Шар Кан — редица след редица се втурвали да го погубят. Щом една редица се втурвала, той я поразявал. Така се били, докато се мръкнало. Тогава влезли в една пещера — такива в прохода имало много — изморени от тежкия бой. През този ден загубили четирийсет и пет мъже.

Появила се и Зат ал-Дауахи, в ръката й — главата на главатаря на двайсетте хиляди. Един от турците го бил улучил със стрела и Аллах бързо изпратил душата му в ада. Тогава проклетницата отсякла главата му и я хвърлила в нозете на тримата. Шар Кан скочил на крака и възкликнал:

— Хвала на Аллаха, че те виждам пак!

— Синко! — отговорила старицата. — Ето, донесох главата на главния рицар! Нека тя укрепи волята ви за джихад. Отивам при войската ви! Ще ви доведа от там двайсет хиляди конници, за да избият тези неверници!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И ОСЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Шар Кан запитал:

— Как ще стигнеш до тях, отшелнико! Нали неверните са завардили долината от всички страни!

— Аллах ще ме скрие от очите им! — отвърнала проклетницата. — Но ако искаш никой да не те види, тръгни и ти! Ако и брат ти иска да дойде с мене — ще вземем и него, няма как! Но сянката на небето може да скрие само двама!

— Няма да изоставя хората си! — казал Шар Кан. — Но нека брат ми се измъкне от тази теснотия!

Така се и договорили.

— Къде е царят на времената Дау ал-Макан? — запитала проклетницата и когато той се отзовал, рекла: — Вземи везира си и върви след мен към Константинопол!

Тя вече била съобщила на неверните каква хитрост е измислила.

Тръгнала Зат ал-Дауахи, а след нея — Дау ал-Макан и везирът Дандан. Крачела пред тях и те не подозирали, че с тях ще стане онова, което е предписала съдбата. Стигнали посред войниците на Рум. Гледали ги те и нищо не им правели — така ги била съветвала проклетата старица.

— Неверниците са ослепели — ние ги виждаме, а те не ни виждат! — рекъл Дау ал-Макан.

Изведнъж войниците се втурнали към тях, обкръжили ги, пленили ги и ги запитали:

— Освен вас има ли още някой, да пленим и него?

— Не виждате ли този мъж, който също е с нас? — запитал Дау ал-Макан.

— Кълнем се в Исуса, никого освен вас не виждаме! — рекли те, оковали нозете им и ги предали на пазачите.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И ДЕВЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на сутринта Шар Кан произнесъл утринната си молитва и заедно с войниците си започнал да се готви за битка. А неверниците, още щом ги видели отдалеч, викнали:

— Ей, мюсюлмани, ние пленихме вашия султан и неговия везир! Ако не се откажете от битката с нас, ще ви избием, а ако се предадете — ще ви отведем при нашия цар. Той ще се сдобри с вас, вие ще напуснете земите ни и ще си отидете. Щом не ни правите зло — и ние няма да ви сторим зло!

Шар Кан разбрал, че положението му е тежко. „Как ли са ги пленили?“, запитал се той. „Дали не са направили нещо лошо на отшелника и това сега да е наказанието за греха им?“

Пак започнала битката. И този ден се видяло кои са юнаци и кои — страхливи, мечове и пики в кръв се потопили. Като мухи върху мед нахвърлили се неверниците отвред. А Шар Кан с юнаците си се биел безстрашно, никой от смърт не се плашел, никой не се втурвал в бягство. Напълнила се с кърви долината и с трупове покрила се земята. Мюсюлманите се върнали в пещерата си и Шар Кан казал на малцината останали живи войници:

— Ако тръгнем сега в бой, никой няма да остане жив, пък и малко храна и вода ни е останало. Ще бъде най-мъдро, ако измъкнете мечовете си и застанете до входа на пещерата. Така ще се защитите от всеки, който се опита да пристъпи. Пък дано отшелникът успее да ни доведе помощ!

Войниците застанали при входа. Щом някой се опитвал да влезе, те го убивали. Така се защитавали до мръкване.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И ДВАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Шар Кан останал само с двайсет и пет мъже. А неверниците се питали:

— Кога най-после ще свърши всичко, изморихме се! Хайде да ги нападнем — останаха само двайсет и петима! Ако се предадат, ще ги вземем в плен, а ако се съпротивляват — ще запалим огън и ще го оставим да ги превърне в сълза, която не извира от окото.

Струпали пред входа на пещерата тръстика и запалили огън. Шар Кан и хората му се приготвили да загинат. Но водачът на рицарите викнал:

— Те трябва да бъдат убити само пред цар Афридун, за да се уталожи гневът му! Трябва да ги хванем в плен, да ги заведем в Константинопол, да ги предадем на царя, а той да прави с тях каквото иска!

Втурнали се, много от тях изпобили, останалите пленили. Главният рицар наредил да ги вържат. Вечерта неверниците започнали веселба и пили толкова, че всички се натъркаляли. А братята били оковани заедно.

— Как да се спасим, братко? — възкликнал Шар Кан.

— За бога, не знам! — отговорил Дау ал-Макан. — Станахме като птици в клетка!

Ядосал се Шар Кан, поел дълбоко въздух — и се скъсали въжетата. Когато се измъкнал, пристъпил към водача на стражата, който бил пиян, взел ключовете от оковите от джоба му, освободил Дау ал-Макан, везира Дандан и другите войници.

И когато излезли, забелязали на едно място вързани коне, а пастирите спели.

— Трябва всеки да вземе по един кон! — казал Шар Кан. Взели двайсет и пет коня, а когато се отдалечили на сигурно място, Шар Кан рекъл: — Иска ми се да се качим на планината, да викнем в един глас: „Аллах е най-велик!“, да креснем така, сякаш идват вълните на исляма! Всички ще помислят, че мюсюлманите са ги обкръжили, ще започнат да се мушкат един друг с мечове, защото са още пияни и сънени — ще ги изколим със собствените им мечове и сами ще въртим мечове, докато се съмне!

Съгласили се, качили се на планината, викнали: „Аллах е най-велик!“, екнали планината, камъните и дървесата…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ДВАЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че неверниците закрещели:

— Исусе, нападнаха ни враговете!

И започнали да се избиват един друг. А когато се съмнало, потърсили пленниците и не ги намерили.

— Само пленниците направиха тази работа! — рекли водачите им.

Метнали се на конете си и се втурнали по следите на мюсюлманите. Не минало много време, настигнали ги и ги обградили. Дау ал-Макан се навел от хребета на планината, викнал на хората си: „Аллах е най-велик!“, изведнъж се чули викове: „Аллах е най-велик!“ и те видели, че приближават войниците на мюсюлманите. Сърцата им се изпълнили с нова сила. Шар Кан надал боен вик, втурнали се и воините му, затреперила земята като при земетръс. Разпръснали се неверниците из планината, мюсюлманите ги последвали, удряли и мушкали, глави от рамене откъсвали. А щом се съмнало, блеснали лъчите на слънцето и те видели Бахрам, вожда на дейлемите, и Рустум, вожда на турците, с двайсет хиляди конници.

А ето защо те се появили на това място.

* * *

Емир Бахрам, емир Рустум и главният привратник с войските на мюсюлманите стигнали до Константинопол. Видели, че неверниците вече били излезли по стените, заели кулите и твърдините и подготвили за отбрана всяка крепост — те били узнали предварително, че идват войските мюсюлмански и знамената мохамедански, чули на оръжието звъна, на крясъците шума, на копитата звъна — като скакалци летели, като облаци пълзели. А и вече знаели какво била сторила Зат ал-Дауахи.

Тогава емирът на турците казал на емира на дейлемите:

— Емире, оставили сме се на милостта на враговете, които са сто пъти повече. А сред нас не са нито Шар Кан, нито Дау ал-Макан, нито везирът Дандан. А щом ги няма, стига да решат, неверниците ще ни изпоскат и никой от нас няма да се спаси! Я по-добре да вземем десет хиляди войници — мосулци и турци, да отидем в манастира на Матар-уа-Ханна и да потърсим двамата братя!

Емирът се съгласил. Подбрали двайсет хиляди конници и тръгнали по дългите пътища да дирят манастира.

* * *

А ето какво се случило със старицата, когато мюсюлманите попаднали в ръцете на неверниците.

Грабнала онази безпътница един жребец и цяла нощ препускала. На разсъмване забелязала войската на Бахрам и Рустум. Скрила жребеца и тръгнала пеша, като си мислела: „Пък може войниците мюсюлмани да се връщат победени от битката при Константинопол“. Приближила към тях и видяла знамената им — не били обърнати и тя разбрала, че са победени[33]. Забързала към тях и викнала:

— Бързайте, воини на Аллаха, на бой с дяволското племе!

— Благодетелю от Аллаха, какво ни носиш? — попитал я Бахрам.

— Не питай за делото страшно и за злото опасно! — отговорила тя. — Щом нашите хора взеха парите от манастира, решиха да потеглят към Константинопол. Тогава като скакалци нападнаха ги воини — неверници безбройни! Повечето загинаха, останаха само двайсет и пет!

Тогава те се спуснали, без да гледат за ред и пътища. Призори стигнали при изхода на прохода и чули как Дау ал-Макан, брат му Шар Кан и войниците викат „Няма бог освен Аллах“ и „Аллах е най-велик“. Насочили войниците срещу неверниците пиките и хукнали — сякаш река потекла в пустинята, ревнали юнаците — разтърсили се пущинаците. А когато се съмнало, се срещнали с Дау ал-Макан и Шар Кан, които им разказали какво им се било случило в пещерата. А после рекли:

— Трябва бързо да се връщаме в Константинопол, защото оставихме другарите си там!

Двамата братя потеглили бързо на път.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ДВАЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че през това време Зат ал-Дауахи се върнала в гората, взела коня си и бързо тръгнала към мюсюлманите, обкръжаващи Константинопол. Там отишла в шатрата на привратника. Той се изправил, направил й знак да седне и я запитал какво се е случило.

— Боя се за Рустум и Бахрам — отговорила тя. — Срещнах ги по пътя и ги пратих при царя. Бяха двайсет хиляди конници, а неверниците са повече! Веднага трябва да изпратиш част от войниците си при тях. Раят е приготвен за онези, които загинат като шахиди. Всеки ще срещне един ден смъртта, но в джихада тя е за пример!

Привратникът извикал при себе си брата на емира Бахрам. Това бил рицар на име Туркаш. Дал му десет хиляди конници юнаци и му наредил веднага да тръгне. Вървял той него ден и през следващата нощ и се приближил до мюсюлманите. Когато се съмнало, братята забелязали облака и знамената с надписа върху тях: „Няма бог освен Аллаха и Мохамед е пратеник на Аллаха“. Видели и Туркаш, който ги поздравил.

— Кой ви каза къде сме? — запитал Шар Кан.

— Отшелникът! — отговорил Туркаш.

— А как е стигнал при вас? — запитал Шар Кан.

— Дойде пеша. За един ден и една нощ е минал десетдневен път — сякаш е бил славен конник!

— Няма съмнение, че е приятел на Аллаха! — казал Шар Кан. — А къде е сега?

— Оставихме го при нашите воини на правата вяра — за бой с неверни да ги вдъхновява!

Те бързо потеглили. Вървели, що вървели — и чудо видели: до небето прах се вдига, земята покрива, деня под себе си скрива. Това бил познатият отшелник, който завикал:

— Племе на правоверни! Вероломно постъпиха коварните неверни, измамиха воините единоверни! Спасете ги от ръцете им страшни — те ги нападнаха в техните шатри!

Затуптяло сърцето на Шар Кан, объркан той скочил от коня си и целунал ръцете и нозете на отшелника. Същото направил и брат му. Само везирът Дандан не го направил, не слязъл от коня си и казал:

— За бога, плаши се сърцето ми, като видя този отшелник, защото само измами съм видял от онези, които прекаляват с вярата си! Оставете го!

— Откажи се от тези грешни мисли! — казал му Шар Кан. — Клеветата срещу праведник е грях — тя се връща върху клеветника! Виж как ни вдъхновява на бой!

Той наредил да докарат нубийско муле за отшелника, за да го язди. Онзи не се съгласил, показвал, че чрез въздържание всичко се постига. А воините смятали, че именно за този чист отшелник стихотворецът е казал:

Той моли се и пости, за да стигне до търсения рай —

там няма ни молитви, нито пости след земния му край.

И така, крачел отшелникът между коне и пешаци като лисица. Вървял и с глас висок четял Корана. Вървели, що вървели — и ето насреща им воините на исляма! Когато Шар Кан ги зърнал, те били изгубили дух. Привратникът бил победен и бягал…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ДВАЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че причината за поражението на мюсюлманите била следната:

* * *

Когато Зат ал-Дауахи видяла, че Бахрам и Рустум тръгнали с войниците си към братята, и им пратила в помощ войската на Туркаш, нейната цел била да разцепи войските на мюсюлманите, за да ги ослаби. После тя отишла в Константинопол и повикала рицарите на Рум:

— Пуснете ми връв, за да завържа с нея това писмо за цар Афридун! Нека той и синът му изпълнят всичките повели в него!

Спуснали те въже, вързала тя писмото, в което пишело: „От носещата велики беди и големи нещастия Зат ал-Дауахи до цар Афридун. Пращам ти поздрави. Направих хитрост, за да загинат мюсюлманите, плених и султана им, и везира им! После казах на войниците им какво е станало с тях. Тогава пречупи се волята им. Измамих войските, които обсаждат Константинопол, отделих дванайсет хиляди, които тръгнаха да помагат на пленените. Тук останаха малко войници. От вас се иска да ги нападнете, докато са в шатрите си! Избийте ги до последния! Моля Исуса да не забравя какво съм направила!“

Цар Афридун извикал цар Хардуб и му прочел писмото.

— Видя ли, хитростта на майка ми струва повече от мечовете! — казал цар Хардуб.

Афридун наредил на рицарите да излязат извън стените, оголили мечове железни огромни, викнали думи неверни и греховни. Видял привратникът всичко това и си казал: „Султана ни го няма, а те ей сега ще ни нападнат. А повечето от войниците отидоха при Дау ал-Макан!“ Ядосал се и викнал:

— Ей, мюсюлмански воини, на здравата вяра — стражи неспокойни! Ще загинете, ако побегнете. Ще победите, ако се стегнете! За юначество не се приказва — то се с воля показва! Колкото примката да се стеснява — Аллах намира начин да я разширява! Аллах ви благославя, с добро око ви слава пожелава!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че мюсюлманите викнали: „Аллах е най-велик“. Всички удряли и мушкали, копия и стрели полетели, долини и потоци с кръв прелели. Сблъскала се правоверна рат с дяволска смрад, литнали глави от рамене с яд. Неверници мюсюлманите обградили — да се спасят от мъка те нямали сили. Смесили се племе с племе, сблъскала се човешка гръд с конско стреме, безжалостно стрелите зазвънели, който бил юнак — той напредвал, който бил глупак — предавал се и клеквал, изпопадали юнаците от седлата, изпълнила се с кърви долината. Румите завладели техните шатри и ги принудили да отстъпят.

И точно тогава се появил Шар Кан с воините мюсюлмански, със знамената мохамедански. Враговете изгубили ума и дума. Прах се вдигнал до небесата — всичко се сляло по земята. Ето го и цар Афридун заедно с царя на Рум, единият застанал отдясно, другият — отляво. Те имали и един рицар славен на име Лауя, който застанал по средата. Макар и разтреперани от страх, подредили се войниците за битка. Мюсюлманите също подредили войниците си.

Обърнал се Шар Кан към брат си Дау ал-Макан:

— Царю, те искат да излязат на бойното поле, а и ние най-много това искаме! Аз ще застана по средата срещу неверните войници! Нека везирът Дандан да бъде отляво, а ти да си отдясно, нека емирът Бахрам да е на лявото крило, а Рустум — на дясното!

И ето — сред войниците на Рум излязъл конник. Всички видели, че язди бавно муле. Седлото — от бяла коприна, на него — килимче кашмирено, на гърба му — старец побелял, с лик достоен, много преживял.

— Аз съм пратеник! — викнал той. — Пратеникът само носи вест. Спокоен идвам, сигурен и сам — посланието аз да ви предам!

— За живота си бъди спокоен — че нито меч, ни стрела ще те докосне! — отговорил Шар Кан.

— Аз съм пратеник на цар Афридун! — казал старецът. — Посъветвах го да спре да избива хората си — нека се бият само двама рицари. Той се съгласи и ви казва: „Давам живота си в жертва на войниците си! Нека и царят на мюсюлманите да жертва живота си заради войската си! Ако той ме убие — ще пропаднат християните, ако аз го убия — ще пропаднат мюсюлманите!“…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ДВАЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Шар Кан викнал:

— Съгласен съм! Аз съм рицарят на мюсюлманите, той е рицарят на неверниците! Убие ли ме, негова ще е победата и мюсюлманите ще се изтеглят! Върни се, монах, и му кажи, че боят ни ще бъде утре, защото сега от път сме уморени, всеки бой ще е грях, а починем ли — няма умора и страх!

Върнал се монахът, разказал какво е станало. Цар Афридун си казал: „Този Шар Кан ще е най-добрият при бой с мен! Убия ли го — ще се пречупи волята им, ще отслабне силата им!“

А когато се съмнало, застанали една пред друга двете редици конници с пики железни и мечове бляскави. Пред тях на бойното поле излязъл конник, яхнал жребец като стрела, с щит железен, с меч и ново копие от чуждестранна направа. Открил конникът лицето си и викнал:

— Който ме е познал — стига му, който не ме е познал — нека ме види! Аз съм Афридун!

Ето че срещу него излязъл Шар Кан, яхнал тъмен жребец, в ризница, обкичена с бисери и скъпоценности, с индийски меч в ръцете.

Двамата се втурнали един срещу друг. Като планини се блъскали, като морета се пръскали, ту се приближавали, ту се оаздалечавали, ту се съединявали, ту се разделяли, ту в нападение, ту в отстъпление, ту на шега, ту наистина, ту се удряли, ту се мушкали. Гледали ги двете войски. Някои казвали, че Шар Кан побеждава, други твърдели, че Афридун е победител. Накрая всичко се объркало, вдигнал се такъв прах, че небето потъмняло, слънцето побледняло.

— Кълна се в Исуса и правата вяра — викнал Афридун, — ти наистина си смел и добър юнак, обаче си човек вероломен и недостоен. Виждам, че се биеш коварно и си от племе робско и безславно! Ето виж, водят ти нов кон, за да продължиш битката, която ме лиши от сили, аз се изморих да удрям и да се защитавам! Ако искаш да продължим битката и през нощта, остани си със същото снаряжение, със същия кон — тогава ще покажеш своето великодушие и умение в бой!

Разгневил се Шар Кан, особено засегнала честта му приказката, че е от робско племе. Обърнал се назад — искал да нареди да не му сменят нито коня, нито оръжието. Тогава Афридун метнал копието си. А Шар Кан, като не видял никого зад себе си, разбрал, че това е хитрост, и се обърнал бързо, успял да сниши главата си до лъка на седлото. Копието се плъзнало по гърдите му, той викнал силно и изгубил съзнание. Зарадвал се Афридун, решил, че го убил.

Когато Дау ал-Макан видял, че брат му ще падне от коня, изпратил към него войници. Неверниците нападнали мюсюлманите. Двете войски се срещнали.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ДВАЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че най-бързо до Шар Кан стигнали Дандан, Бахрам и Рустум. Той се бил наклонил върху коня си, те го подпрели и го върнали при брат му. Оставили го в ръцете на слугите и се върнали към кървавата битка.

Дошла нощта, двете войски се изморили, глашатаите призовали към изтегляне, войските се върнали в шатрите. Всички неверници отишли при царя си Афридун, поздравили го с победата му. Той влязъл в Константинопол и седнал на трона. При него влязъл царят на Рум и му казал:

— Силите на Исус ти помогнаха. Той откликна на праведната ми майка, която го молеше, за да победиш. След Шар Кан мюсюлманите няма да се задържат тук!

— Утре ще бъде решителната битка! — казал Афридун. — Ще викна на двубой Дау ал-Макан и ще го убия!

* * *

Когато се върнал към шатрите си, Дау ал-Макан мислел само за брат си. Намерил го в много лошо състояние. Извикал Дандан, Рустум и Бахрам. Те будували при него цяла нощ, а когато започнало да се разсъмва, при тях се появил отшелникът. Шар Кан дошъл на себе си, отворил очи, облизал устни и казал:

— Хвала на Аллаха, че оздравявам! Вече се чувствам добре. Този проклетник ме измами! Ако не бях се отклонил, той щеше да прониже гърдите ми! Къде е отшелникът?

— До главата ти е! — отговорил Дау ал-Макан.

Шар Кан се извърнал, целунал ръка на отшелника и му казал:

— Моли се за мене!

Когато блеснала зората, мюсюлманите излезли на бойното поле. И неверниците се подготвили за голяма битка.

— Не мога да се не бия срещу тези страхливци! — викнал Дау ал-Макан. — Къде е Афридун — аз ще го заставя да опита мъката от позора! Вчера беше битката на брат ми, днес е моята битка!

Втурнал се той във вихъра на битката, в ръката му — тежко копие, под него — кон като амбра, черен, безподобен, както го е описал стихотворецът:

Той вечно изпреварва си съдбата

        и хълбоците един друг се гонят!

От черна нощ откраднал тъмнината,

        в смола я смесил по гърба си строен!

Цвиленето му плаши всеки смъртен —

        всесилен гръм в простора прозвънява.

Той вятър задминава и позорно

        дори светкавицата изостава…

И всеки се втурнал срещу другия, пазел се от неговата смелост и показвал своята умелост. Двамата ту отстъпвали, ту настъпвали, докато накрая се задъхали. Креснал тогава Дау ал-Макан, втурнал се срещу Афридун, замахнал с меча, отсякъл главата му. Неверниците се втурнали вкупом и го нападнали като един. Посрещнал ги той, пламнал горещият бой, потекли кърви като реки. Аллах пратил победа за правоверните и срам за неверниците — нищо друго не им оставало, освен да бягат. Така им било писано — да загинат от острите мечове. Петдесет хиляди конници били убити, още повече били пленени, много загинали в ужасната блъсканица пред градските порти. Накрая портите се затворили и те, безкрайно изплашени, се закатерили по стените. А мюсюлманските редици се прибрали в шатрите си като победители.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ДВАЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Дау ал-Макан влязъл при Шар Кан. При него бил и отшелникът. Зарадва се, целунал го, а Шар Кан говорел:

— Всички ние сме под закрилата на този отшелник! Разбрах, че сте победили враговете! Разкажи ми, братко, какво ти се случи!

Дау ал-Макан му разказал всичко. Щом Зат ал-Дауахи чула, че Афридун е убит, прежълтяла, очите й се напълнили с обилни сълзи, но тя показвала пред мюсюлманите, че плаче от голяма радост. „Кълна се в Исуса!“, си казала тя. „Няма полза от живота ми, ако не погубя Шар Кан, както той изгори живота ми и погуби цар Афридун — стълб на християнския род, за кръста дал своя живот!“ Но нищо не казала на глас.

Около Шар Кан останали няколко стражи и старицата. Той поприказвал с нея, после се опънал да поспи. Същото направили и стражите. Тогава Зат ал-Дауахи скочила като мечка стръвница, като змия усойница, измъкнала от пояса си отровен двуостър нож и откъснала главата на Шар Кан от тялото му. Отрязала и главите на спящите слуги, излязла от шатрата и отишла при шатрата на султана. Видяла, че са будни, и кривнала към везира Дандан. Той четял Корана, зърнал я с края на окото си. Тръгнала си, а везирът си рекъл: „Я да я проследя!“ Тръгнал след нея. Изплашила се старицата да не я разкрият, върнала се и му казала:

— Везире, аз отивам след светец, когото не познавам! Щом се запозная, ще го помоля да се срещнете и да поговорите! Но се боя, че ако вървиш след мене, без той да е разрешил, току-виж и мене намразил!

Везирът я оставил и се върнал към шатрата си, но сън не го хващало. Пак излязъл от шатрата си и си рекъл: „Я да мина към Шар Кан — ще си поговорим, докато се съмне!“ Влязъл в шатрата на Шар Кан и видял, че от него тече кръв като река. Видял и изкланите слуги и креснал така, че стреснал всички. Довтасал и султанът Дау ал-Макан и запитал какво е станало. Казали му, че брат му Шар Кан и слугите му са избити.

— Не разбрахте ли кой е направил това? — запитал царят. — И защо не виждам тук отшелника свещен, от земните дела тъй отдалечен?

— А кой друг, ако не този отшелник дявол ми донесе тези скърби? — рекъл везирът Дандан. — От самото начало се съмнявах в него — защото знам, че всеки, който прекалява с вярата, е хитрец и измамник!

Погребали Шар Кан.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ДВАЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато направила злината, проклетницата взела перо и мастило и написала: „От Шауахи Зат ал-Дауахи до главатаря на мюсюлманите. Аз влязох в страната ви, измамих с преструвка благородниците ви. Най-напред убих царя ви Омар ал-Нуаман, после в прохода и пещерата — още много мъже. Последните, които избих, бяха Шар Кан и слугите му. Ако дяволът ме бе подкрепил, щеше да се случи същото с вашия султан и с везира Дандан. Аз съм човекът, който дойде преоблечен като отшелник, и вие се хванахте на моите хитрини и клопки. Ако искате да останете живи, тръгвайте си! Ако пък искате да затриете душите си, стойте, пък ако щете векове — няма да ни превземете!“ Викнала един рицар и му наредила да забучи писмото на една стрела и да я метне при мюсюлманите.

* * *

Те били три дни в траур. На четвъртия погледнали към кулите и видели там рицаря, който размахвал писмо. Изчакали да го метне стрелата. Султанът наредил на везира Дандан да го прочете. А когато той го прочел, Дау ал-Макан казал:

— Тази безпътица! Тя ни надхитри вече два пъти! Ще я увеся за косите на константинополските порти!

Върнали се мюсюлманите пред Константинопол. Султанът обещал, че ако превземе града, ще раздели плячката поравно между всички. А сълзите му по брат му не пресъхвали. И ето че дошла вест от Багдад. В нея се казвало: „Съпругата на цар Дау ал-Макан роди син. Нузхат аз-Заман, сестрата на царя, го кръсти Кан Макан. Ние сме добре, има много дъждове. Приятелят ти огнярят живее в изобилие, заобиколен от слуги и стражи, но досега не знае какво ти се е случило. Поздрави!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят казал на везира Дандан:

— Почувствах се по-силен, щом ми се е родил син Кан Макан! Искам да оставя тази тъга! Нека да устроя на брат си прочитане на целия Коран и да направя дарения!

— Което си намислил, е добро! — казал везирът. — Ако има нещо, което ще облекчи сърцето ти, то е наистина да слушаш разкази за царе, приказки за влюбени и тъй нататък… Това не е трудна работа! Докато беше жив баща ти, не ме оставяше да правя друго, освен да му разказвам приказки и да му чета стихове. Довечера ще ти разкажа приказката за влюбения и възлюблената — и ще се отпусне сърцето ти!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И ТРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато се събрали везирът, привратникът, Рустум и Бахрам, цар Дау ал-Макан се обърнал към Дандан:

— Нали знаеш, везире, че се мръкна, нощта ни наметна с галабията си и се спусна над нас. Искам сега да ни разкажеш приказката, която ни обеща!

— С желание и удоволствие! — казал везирът и заразказвал:

[1] Той беше зло — бел.прев. ↑

[2] Кайсария (гр. Цезарея) — днес гр. Кайсери в Турция. От разказа става ясно, че се прави разлика между царство Рум и Константинополското царство — вероятно това е отражение на исторически династически борби и тенденции за сепаратизъм във Византия или на появата на Латинската империя след падането на Константинопол от кръстоносците — бел.прев. ↑

[3] Светилник на (всяко) място — бел.прев. ↑

[4] Разтуха на времето — бел.прев. ↑

[5] Арабско произношение на Александър Македонски — бел.прев. ↑

[6] Арабското понятие „чужденец“ се изразява с три основни думи: „гариб“ (странник) — човек, който не е от дадено селище, бездомник; „аджами“ (персиец) — мюсюлманин неарабин, „новак“ в религията, човек с по-примитивни възприятия от донеслите „висшата“ вяра араби мюсюлмани (вж. българското „аджамия“ — новак, неопитен); и „ифранджи“ — средновековно диалектно на „французин“, тоест християнин европеец, което се използва в дадения случай — бел.прев. ↑

[7] Св. Йоан Кръстител и Св. Мария Богородица — бел.прев. ↑

[8] Гневен — бел.прев. ↑

[9] Тоест посетили град Медина, където е гробът на Мохамед — бел.прев. ↑

[10] Тук думата „араби“ е в смисъл на „скитащи разбойници“. Този оттенък идва от времето, когато доислямските араби — номади бедуини, с право са били смятани за невежи разбойници без дом и родина, за хора от втора категория за разлика от по-цивилизованите градски жители и селяни с трайно местожителство — бел.прев. ↑

[11] Тоест бедуинът е идолопоклонник, а не мюсюлманин — бел.прев. ↑

[12] Шейх ул-араб — шейх на арабите (букв.), вожд на арабско племе от доислямския период, почетна титла, запазена и до днес в някои арабски страни. Тук е иронично — в смисъл „главатар на разбойници“ (вж. заб. в „През седемдесет и втората нощ — … петима приятели араби“) — бел.прев. ↑

[13] Община (букв.); тук — в смисъл „онази, нищожна“ — бел.прев. ↑

[14] Мъка на времето (противоположно на Нузхат аз-Заман — Разтуха на времето) — бел.прев. ↑

[15] Тоест търговецът не е мюсюлманин, но е еднобожник, евреин или християнин — бел.прев. ↑

[16] Пазарлъкът показва крайно ниската култура на бедуина, за когото по-голяма цифра от хиляда няма и той отказва други, макар и по-големи суми — бел.прев. ↑

[17] Тоест древногръцките философи — бел.прев. ↑

[18] Изброяват се всички науки, изучавани в средновековната висша арабска школа Дар ал-Хикмат — Дом на мъдростта, основана през IX в. от халиф Маамун в Багдад — бел.прев. ↑

[19] В друга версия: „Да не яде от военната плячка“ — бел.прев. ↑

[20] Богатството и многозначността на арабското слово дават възможност за множество интерпретации на древните текстове от този вид. Всички варианти може да се комбинират в безброй интерпретации. Тази многозначност предоставя възможност за коренно противоположни, но винаги правилни в основата си тълкувания (а следователно и преводи), приемани като нещо напълно естествено в арабския начин на мислене, пречупено през ислямските канони, където всеки тълкува и възприема сентенцията или религиозния текст според своите схващания — бел.прев. ↑

[21] Символично обръщение — баща на морето, в смисъл на многоучен, многознаещ, с дълбоки като морето познания — бел.прев. ↑

[22] Ислямът приема библейското предание, че бог е създал Ева от реброто на Адам — бел.прев. ↑

[23] Разказващият халиф Омар бен Абдул Азиз е от Омеядите, които не признават четвъртия халиф Али, и затова той не го споменава в изреждането си. За него след Осман, който, както се вижда и от алегорията, предизвиква и първото разцепление в исляма, следва Муауия — бел.прев. ↑

[24] По традиция проповедта се произнася от имама, който стои прав на минбара — бел.прев. ↑

[25] (Така) отсъди (бог) и (така) стана — бел.прев. ↑

[26] Яркожълт пояс, задължителен отличителен знак за християни и евреи по мюсюлманските земи през IX-XII в. Неносенето му е застрашавало нарушителя със смъртна присъда — бел.прев. ↑

[27] Тюркските племена се появяват като наемници на багдадските халифи от азиатските степи през VII в., постепенно приемат исляма и през VIII в. стават мощна самостоятелна политическа сила, играеща решаваща роля в дворцовите преврати. Впоследствие те постепенно се заселват в завоюваните от Византия земи в Мала Азия, където образуват първите си самостоятелни султанства — бел.прев. ↑

[28] Древно арабско название на остров Самос — бел.прев. ↑

[29] Отричащ всичко, непризнаващ нищо — бел.прев. ↑

[30] Мюсюлманите признават Исус за пореден пророк, а Стария и Новия завет — за вдъхновени от Бога книги, но смятат, че евреите и християните впоследствие са се отклонили от божествените предписания, поради което Аллах е изпратил Мохамед като последен и най-велик пророк, а Корана — като свещена книга, чиято задача е да върне вярващите в „правия път“ — бел.прев. ↑

[31] Знамето на първите мюсюлмани е червено, на омеядските халифи — бяло, на абасидските — черно. Зеленото знаме като символ на исляма (цвят на ислямския рай) се появява през X-XI в., когато водеща политическа сила в ислямския свят постепенно стават турците — бел.прев. ↑

[32] Старицата прави всичко, за да изглежда ревностна мюсюлманка. Раната на челото й би се възприела като белег, останал от удрянето на главата в земята по време на молитва — бел.прев. ↑

[33] Древен обичай, според който обърнатите надолу знамена са означавали поражение — бел.прев. ↑

Приказка за влюбения и възлюблената

Разправят, царю честити, че едно време зад планината Исфахан имало град на име Зеленият град. Той имал цар на име Сулейман шах — щедър и благодетелен, признателен и добродетелен, богоугоден и благочестив, добър и справедлив. Имал войници от всички племена, името му се славело във всяка страна, но нямал нито деца, нито съпруги. Имал си един везир. Приличали си двамата по щедрост и благодеяние. Един ден му казал:

— Везире, сърцето ми се свива — търпението си отива, от ден на ден слабея, че без жена и без дете живея. Не може да бъде такава съдбата на царете. Казал е пророкът: „Дай ми съвет, кажи ми какво да правя!“

— Не бива, царю на времената — казал везирът, — да говоря за неща, които са в ръцете на Всевишния!

— Знаеш ли, везире! — рекъл царят. — Ако царят си купи наложница, макар да е приятна, не знае дали е знатна! Ами ако тя понесе рожба и се роди дете — лицемер, потисник и кръвопиец? Такива са като солената земя — засее ли се нещо в нея, то излиза слабо и повредено! Иска ми се да ме сгодиш за момиче от царски род. Посочи ми от род праведен някоя ислямска дъщеря и аз ще я взема за жена!

— Знаеш ли, царю, хрумна ми, че Захир шах, господарят на Бялата земя, има дъщеря с невиждана красота — възкликнал везирът. — Тя е съвършена, със снага неземна, с бузи като рози, с глава дългокоса, стан изваян, гърди възжелани. Зърне ли я някой, без сън се мята. Който я остави, умира, без да я забрави. Така е казал за нея и стихотворецът:

Тополата засрамена се кланя пред стройния й стан,

        с лика и мил дори не се сравняват ни слънце, ни луна,

блести й кожата във цвят, обагрен с мед и вино искрящо,

а зъбите й подредени — огърлица от бисери блестящи,

        от райските дървета сякаш снагата стан е взела,

        лицето — красота всевишна, взорът на чернота предел е!

От скръб убити колко много млади умираха по нея!

Опасности заставят всеки влюбен пред нея да бледнее.

        Ако си жив, тя е съдба всевечна, навек незабравима!

Без нея пък животът ми горчив е — не искам да го има!

Мисля, царю, че при баща й трябва да отиде пратеник, врял и кипял в делата, с опит в превратностите на съдбата! Ти се наслаждавай на лицето мило и бог ще е доволен от мъжката ти сила! Известно е, че пророкът е казал: „В исляма неженени монаси няма!“

— Само ти си за тази работа! — рекъл царят. — Ти си умен и учтив! Калесай ми тази мома и не се връщай без нея!

Везирът наредил да приготвят дарове, достойни за царе. Натоварили ги на мулета и камили. Потеглил той, а царят го помолил да се върне колкото се може по-скоро.

Везирът вървял, що вървял, ни ден, ни нощ не спрял, пустини и долини пресичал. Накрая стигнал до града, към който се бил отправил. Не усетил кога пред него се появил везирът на Захир шах заедно с големците на царството му. Те го посрещнали на два фарсаха от града и тръгнали заедно с него обратно към царството си. Влезли през портите на двореца, стигнали до висока зала. Посред нея — мраморен престол, украсен с бисери и скъпоценности, четирите му крака — от слонски зъби, на него — покривка от зелен атлаз, обшит с червено злато, отгоре — балдахин, посипан с бисери и скъпоценности. Цар Захир шах седял на този трон. Влязъл везирът, отпуснало се сърцето му, развързал се езикът му и той показал колко сладкодумни са везирите…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ТРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на везира Дандан:

* * *

Цар Захир шах оказал висока почит на везира на цар Сулейман шах, почел го с добра дума. Везирът му се поклонил и рекъл:

— Велики царю, славен господарю! Дойдох при тебе като пратеник и годежар за дъщеря ти по молба на цар Сулейман шах, цар на Зеления град и на Исфаханската планина! Той ти праща в дар безброй неща и иска да ти стане зет.

Цар Захир шах се изправил на крака и казал:

— Велики везире, уважаеми господине! Моята дъщеря е една от неволниците на цар Сулейман шах и най-голямото ми желание е той да бъде мой стълб и опора!

Цар Захир шах отишъл при дъщеря си да й съобщи радостната вест. Кадиите обявили женитбата на всеослушание и пожелали успех и щастие. За два месеца всичко, от което имала нужда невестата, било подготвено и царят наредил да товарят шатрите.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ТРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на везира Дандан:

* * *

Невестата взела най-ценните неща. Направили й паланкин от червено злато, украсено с бисери и скъпоценности, отделили й десет мулета да го носят. Сам цар Захир шах пътувал цели три фарсаха с тях, после се сбогувал с дъщеря си, с везира и свитата му и се върнал в града си радостен и доволен. А везирът с царската щерка вървели, що вървели, ни ден, ни нощ не спрели, равнини и пустини пресекли…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ТРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на везира Дандан:

* * *

Везирът изпратил вестоносец при цар Сулейман шах, за да му съобщи, че невестата пристига. Зарадвал се царят, засуетил се.

Щом тя се появила, обкръжили я войници — едни отляво, други отдясно. Жив човек не останал да не излезе да погледа. Барабани трещели, копия се въртели, тръби звънели, благовония ухаели, знамена се развявали, коне се надпреварвали. Пристъпили стражите с балдахина към портата главна, блеснало мястото славно, разкрили се в ъглите красотите скрити. Ето я и невестата — между неволниците била като луна сред звездите чисти, като рядка перла между обикновени бисери. Влязла в стаята, дошъл и царят. Аллах запалил в гърдите му обич към нея. Отнел Сулейман шах моминството й, паднали от сърцето му тревога и безпокойство. Не излязъл от стаята цял месец. Тя го обикнала от първата нощ.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ТРИЙСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на везира Дандан:

* * *

Царят царувал на трона си, докато минал положеният срок. През последния месец призори родилни болки обхванали съпругата му. Аллах облекчил раждането й и тя добила мъжка рожба. Щом царят чул за раждането, отишъл радостен при сина си. Целунал го между очите, замаян от приказната му хубост, която потвърждавала думите на стихотвореца:

Аллах го превърна в гора сред пустиня,

        той лъв е, звезда в хоризонта изпразнен.

Роди се — зарадва чужденци и роднини,

        войски и животни, и селища разни.

Но нека той женската гръд да не вижда —

        на конския гръб нека първом се метне!

Не майчино мляко — най-вкусна напитка

        е кръвта проклета на враговете!

Нарекли новороденото Тадж ал-Мулук Харан[1]. Сукал той от гърдите на кърмачка, раснал в палати изящни, дните си летели, годините вървели. Когато станал на седем години, цар Сулейман шах извикал учени и мъдреци и им поръчал да научат детето на държание, мъдрост и добри обноски. Учението му продължило до четиринайсетгодишна възраст.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ТРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на везира Дандан:

* * *

Разправят, царю честити, че Тадж ал-Мулук Харан бил най-красивият от човешкото племе, дивели му се всички, които го виждали. Стихове редили в негова чест, жени почтени мечтали да ги остави без чест. Ето какво стихотворец един запял:

Прегърни го, с аромата му опий се!

Като вейка от ветреца насити се!

        Който пие вино, се опива,

        кръвта му кипва като виното игриво.

Човек, щом забележи красотата,

за нея жертва даже и душата!

        Че има ли утеха без страдание?

        Окови има ли без упование?

Живееш ли — живей зарад любовта!

Умираш ли — умри заради страстта!

Когато станал осемнайсет годишен, той станал още по-красив. Един ден казал на слугите си:

— Пригответе храна за десет дни! Тръгваме на лов.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ТРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на везира Дандан:

* * *

Вървели, що вървели, наближили Зеления град. Видели там множество зверове свободни, дървета плодородни, извори пълноводни. И Тадж ал-Мулук наредил на свитата си:

— Започнете залагането на примките оттук, тръгвайте с мрежите все по-широко на кръг, а после ще съберем кръга.

Послушали го и заложили примките. Събрали се в мрежата много диви животни. Заревали зверовете, хвърляли се с муцуни срещу конете, скачали едни срещу други, лаели кучета, ръмжали пантери и пищели соколи. Много зверове били хванати живи. Тадж ал-Мулук приседнал край реката и разделил дивеча между ловците.

На сутринта към тях се приближил керван от роби, слуги и търговци. Тадж ал-Мулук наредил на един от свитата си:

— Я виж тези какви са, що са, запитай ги защо са спрели на това място?

— Ние сме търговци! — отговорили дошлите на въпроса му. — Спряхме да починем, защото домовете ни са далече! Тук сме под закрилата на цар Сулейман шах! Носим скъпи платове за сина му Тадж ал-Мулук!

— Ами щом са донесли нещо за мен — казал Тадж ал-Мулук, — няма смисъл да се връщам в града, нека да го огледам.

Изпратил той да доведат търговците. Те разтворили стоката си, царският син взел, което му отивало, платил си всичко до грош. Яхнал коня си и понечил да тръгне, но се извърнал и видял красив момък, обаче хубостта му била полиняла, лицето му — прежълтяло.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ТРИЙСЕТИ СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на везира Дандан:

* * *

— Защо не ми показваш стоката си? — запитал Тадж ал-Мулук момъка.

— Господарю, стоката ми не е подходяща за ваше величество! — отговорил той.

— Трябва непременно да ми покажеш какво носиш, и да ми кажеш какво ти е. Ако някой ти е сторил зло — ще премахнем злото, ако си задлъжнял, ще платим дълга ти! Сърцето ми се къса, като те гледам!

— Господарю! — казал момъкът. — Не ме карай да правя това! Стоката ми не е достойна за тебе!

— Трябва да я покажеш! — настоял Тадж ал-Мулук.

Наредил на един от стражите си да донесе стоката. Донесли я въпреки волята на момъка. Щом я видял, сълзите му рукнали. Разтворил стоките си. Извадил между другото и една атлазена дреха, обшита със злато. Но когато я разтворил, от нея паднало парче плат. Момъкът бързо го прибрал и го сложил под себе си.

— Какво е това парче? — запитал Тадж ал-Мулук. — Я ми го покажи!

— Не исках да ти показвам стоката си само за да не го видиш! — казал момъкът. — Не бих искал да го гледаш…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ТРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на везира Дандан:

* * *

— Трябва да го видя! — настоял гневно Тадж ал-Мулук.

Измъкнал момъкът изпод себе си парчето плат и заредил:

Не искам да съм сам — боли ме самотата.

                Аз истината казах, но никой я не чу!

Аллах удави в бурния поток луната

                с планети обкръжена. А аз пребит, оплют,

сбогувах се със нея, без тя да се сбогува.

                Последно сбогом казах — а тя си премълча.

Аз исках да я зърна, дори без да ме чува —

                дали не заболява блестящата сълза?

И дрехата си тъмна запали самотата.

                Аз черните й дупки ще позакърпя пак.

Покой не съм намерил и бродя по земята,

                и мисля, че покоя не намери го и тя!

Пред обичта огромна изпречи се съдбата,

удари ме тя злобно — и затъмни луната!…

— Виждам, че работите ти не вървят! — казал Тадж ал-Мулук. — Защо плачеш, когато поглеждаш към това парче плат!

— Господарю, историята е странна, всичко в нея е омайно — и с това парче, и с неговата стопанка, защото тя е шила и тази картина!

Той разтворил плата и всички видели върху него газела — изписана с копринени конци, избродирана с червено злато. От другата страна на плата — още една газела, изписана със сребърни нишки, на шията й — огърлица от червено злато и три тръстики от хризолит. Тадж ал-Мулук видял хубавата изработка и рекъл:

— Хвала на Аллаха, който е научил човек на неща, които той преди не е знаел! Разкажи за онази, която е избродирала тези газели!

И момъкът заразказвал:

[1] Корона на царете, избраник (на бога) — бел.прев. ↑

Приказка за Азиз и Азиза

Господарю, баща ми бе от най-големите търговци и нямаше други синове освен мен. Имах една братовчедка, която живееше в бащината ми къща. Баща й беше умрял, но преди да се случи това, бащите ни си били дали дума, че ще ме оженят за нея. Станах пълнолетен, стана и тя. Тя не криеше лицето си от мене. Веднъж баща ми каза на майка ми:

— Тази година ще оженим Азиз и Азиза[1]!

Бе договорено гостите да дойдат след петъчната молитва. Майка ми ме изпрати в хамама. Излязох от там в пищна нова красива дреха. Тръгнах към джамията, но си спомних за един приятел. Върнах се да го потърся, за да го поканя на сватбата. Намъкнах се в някаква уличка, в която никога не бях влизал. Бях изпотен както от хамама, така и от току-що облечената нова дреха. Седнах на една скамейка да си почина. Но ми стана още по-топло. Понечих да хвана края на дрехата си, за да избърша челото си, и изведнъж върху мене отгоре падна бяла кърпичка. Тя бе от зефир по-нежна, по-желана, по-приятна от лек върху рана. Взех я в ръка, погледнах нагоре, да видя от къде падна, и погледът ми попадна върху създателката на тази газела…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Азиз пред Тадж ал-Мулук:

* * *

Тя се бе навела през прозореца. През живота си не бях виждал по-красиво същество. Щом забеляза, че я гледам, тя постави пръст на устните си. После се скри. Този поглед събуди у мене огромно вълнение. Бях замаян. Погледнах отново към прозореца — бе затворен. Отчаях се, че няма да я видя пак, станах, взех кърпата, разтворих я и от нея падна хартийка, пропита от нежни аромати, а върху хартийката бяха изписани следните стихове:

Изпращам ти това да ти опиша

                от буйна страст измъчващата болка.

— Какъв е този почерк? — ти ме питаш.

                Тъй тънък — даже се не вижда много!

Аз казвам: — Нежна съм. С огромна грижа —

                на влюбените почеркът такъв е!

Като видях какви стихове от кърпата се изляха, в душата ми огън и пламък се разгоряха. Мислите ми се объркаха, желанията ми растяха. Взех кърпата и хартийката и се прибрах у дома, без да предполагам какви беди ще ми донесат. Стигнах вкъщи доста късно. Братовчедка ми избърса сълзите си, пристъпи към мене, разсъблече ме и ми разказа как всички гости се били събрали у дома, как дошли кадията и свидетелите, как яли, доста време стояли и чакали да се прибера, за да се подпише бракът, но накрая се разотишли.

— А баща ти много се ядоса и се закле, че ще ни ожени чак догодина, защото много се бил охарчил за тази сватба! — добави тя и запита: — А какво ти се случи днес, та закъсня?

Аз й разказах всичко, споменах и за кърпата. Тя прочете написаното, по бузите й рукнаха сълзи и тя изрече:

Кой казва, че избор е първата обич?

        Лъжа е — защото е само принуда!

И срамна е тя, и жестока, защото

        връз нея смъртта своя танец танцува.

С богатство се истина тъжна не скрива,

        макар тя тъга, мъка, скръб да поражда!

Жестоки тя удари шиба, не спира —

        в утробата тежко отеква омраза.

Тя носи и злоба — тя носи и благо!

        Отпуща душата — и стяга душата!

Така или иначе — ставаш свободен…

        Редят се години — душата се мята…

А външно усмивка тъгата покрива,

        въздишките в нежен зефир се превръщат

и всичко порочно умира… Съдбата

        решава си всичко — и то се не връща!

— А тя какво ти каза, какво ти показа? — запита Азиза.

— Ние за нищо не говорихме! — отговорих аз. — Но тя най-напред постави пръст на устните си, после го прилепи към средния си пръст и като потърка двата пръста между гърдите си, посочи към земята. После скри главата си, затвори прозореца и повече не се показа. Много искам да ми помогнеш — иначе ще се разболея.

Тя вдигна поглед към мене и рече:

— Братовчеде, щом искаш помощта ми, ще я изцедя от сълзите си! Когато е поставила показалеца на устните си, ще рече, че те е оценила високо, че ти й подхождаш по дух и тяло, че те е харесала. Кърпата е символ на мира между влюбените. Хартията значи, че душата й се е свързала с твоята. А като поставя пръстите на гърдите си, тя ти казва: „Ела тук след два дни и мъката ти ще изчезне!“ Тя е влюбена в тебе и ти е доверила любовта си! Това означават знаците й!

Аз й благодарих за обяснението и си казах: „Пък ще потърпя!“ Така останах два дни скрит в стаята на братовчедка ми.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И ЧЕТИРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Азиз:

* * *

След два дни моята братовчедка каза:

— Облечи се и иди при нея!

Отидох право в онази уличка. Седнах на скамейката. Ето че прозорецът се отвори. Хвърлих поглед и я видях — бе с червена кърпа и огледало. Забеляза ме. Разтвори петте си пръста и чукна с тях по гърдите си с цяла шепа. После вдигна ръка и ми показа огледалото през прозореца, махна с него три пъти нагоре-надолу, като сочеше началото на улицата. После изви кърпата, уви я около ръката си, кимна ми, дръпна се от прозореца, затвори го и изчезна. Не разбрах какво ми показа. Върнах се у дома след полунощ. Братовчедка ми подпираше с ръка ту челото си, ту бузата си, плачеше и стихове си редеше:

За теб се моля… Ти не забелязваш,

о, клонка стройна! Но какво да правя?

        Забравяш, че ограби ми душата,

        на обич чиста не видя цената.

И затаила огнено дихание,

добро ти правя в своето страдание!

        Ти натовари ме да нося срам,

        сама го нося — но и ти си сам!

Кръв храча, с болка плача в самотата,

а ти не виждаш, крачиш пак нататък!

        Защо не е сърцето ми подобно

        на твоето — о, как ще е удобно!

О, мой емир! О, моя красота!

Пред теб стоя — но скрита за света!

        Неописуем мой, пред твойта воля

        отстъпвам с болка — и се с болка моля!

Тя ме поведе да поседна, разсъблече ме, избърса лицето ми. Запита ме какво е станало, и аз й разказах всичко.

— Братовчеде! — каза тя. — Знакът с шепата и петте пръста означава: „Ела след пет дни!“ Знакът с огледалото означава: „Седни в дюкяна на бояджията!“

Пламна огън в душата ми и възкликнах:

— Братовчедке, твоето тълкуване е вярно! В края на улицата има бояджийница на един евреин!

— Други се занимават с любовни истории с години и не могат да влязат през вратата на любовта, а ти имаш само седмица пред себе си! — каза ми тя.

Донесе ми да хапна, но не ми се пиеше, не ми се ядеше, сън сладък не ме надвиваше. Никога не се бях влюбвал. Отслабнах — а заради мене слабееше и тя. Тя ми разказваше случки за влюбени и възлюблени всяка вечер, успокояваше ме, за да заспя, а когато се събуждах, виждах, че е будна и че сълзи се леят по бузите й. Така минаха три дни. На четвъртия тя затопли вода, изкъпа ме, облече ме в нови дрехи и рече:

— Иди при нея и нека Аллах ти даде желаното. Нека постигнеш всяко желание, което ти е предписано!

Тръгнах. Стигнах началото на улицата. Бе събота и бояджийницата бе затворена[2]. Поседнах там. Стана обед, после слънцето побледня, от джамиите призоваха за вечерна молитва, мръкна се — а от нея ни вест, ни кост! Станах и се прибрах у дома като пиян. Братовчедка ми Азиза се бе хванала с една ръка за някакъв клин, забит в стената, дишаше дълбоко и редеше следните стихове:

Тя бедуина срещна, но обич не намери.

Пак дожаля й, нежно си обичта разпери.

        Със сълзи, с рози, с огън — и с мъката голяма,

        зарадва се, че тук е, че пак е със кервана!

О, смърт ще ми домъкне таз страстна обич, зная!

О, тяло мое грешно, защо го тъй желая?…

Тя се обърна към мене, усмихна ми се и рече:

— Братовчеде, май Аллах не пожела да прекараш нощта при възлюблената си?

Аз я блъснах ядосано, тя се опря о стената, челото й се удари в клина, разцепи се и от него рукна кръв.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Азиз:

* * *

Тя не произнесе дума, бързо се изправи, запали прахан, посипа раната с пепелта, превърза я, избърса кръвта от килима — сякаш нищо не е било. После се усмихна и каза:

— За бога, братовчеде, аз не исках да ти се присмея! Болеше ме глава и мислех, че ако й пусна малко кръв, може болката да ме отпусне! А сега кажи ми какво ти се случи днес!

Разказах й всичко, каквото ми се бе случило.

— Братовчеде — каза тя, — ти ще постигнеш своето. Това означава, че тя те е приела. Нямало я е, защото е искала да те изпита дали си искрен в обичта си към нея! Утре иди на същото място! Близка е радостта ти, отива си скръбта ти!

Когато утрото просветна, аз тръгнах към своето развлечение, невежество и наслаждение. Седнах на скамейката. И ето че прозорецът се отвори, тя подаде глава. Смееше се. После се показа с огледало, кесия, саксия с нещо зелено в нея и кандило. Взе огледалото, сложи го в кесията, върза го и го хвърли вътре в къщата. После отпусна коси върху лицето си, постави кандилото върху саксията, след миг прибра всичко и затвори прозореца. Върнах се у дома. Братовчедка ми бе седнала с лице към стената. Чувстваше се зле, плачеше и редеше следните стихове:

Където и да си — спокойна все ще бъда!

        О, пътнико, в сърцето ми разтворил шатра!

Ти молиш ли се искрено на бога,

        раздаващ щедро зло, добро и страсти?

Куплети мои чисти, летете по земята,

        разказвайте за него вредом денем, нощем!

О, нека сълзите, разцепващи скалата,

        му бъдат питие желано… Помощ

не търся… И вълнението чудно

от таз раздяла ще ме пази будна!

Разказах й всичко и тя рече:

— Потърпи! Времето за срещата ви настъпи! Огледалото, завързано в кесията, означава: „Щом чернотата на тъмнината победят на деня светлината, ела!“ Онова растение със саксията означава: „Щом дойдеш, влез в градината зад улицата!“ А кандилото ти казва: „Влезеш ли в градината, върви накъдето видиш, че свети кандило, седни там и чакай!“

Когато се мръкна, тя заплака по-силно и ми изпя това двустишие:

Вие, признаващи само закон и замръзнали нрави,

щом любовта разцъфти у младежа — какво да се прави?

Целуна ме и ме закле да не пея това двустишие, преди да съм излязъл от стаята на девойката. Вървях, що вървях и стигнах до градината. Портичката й бе отворена. Влязох. Забелязах в далечината светлинка да свети от голямо помещение с купол от слонова кост и абанос. По средата на купола висеше кандило. Целият под на помещението бе покрит с копринени черги, обшити със злато и сребро. По средата, под кандилото, в светилник гореше голяма свещ. Посред помещението — фонтан, до фонтана — трапеза с копринена покривка, върху трапезата — кристална кана със златен кант, до нея — голяма съдина със сребърен капак. Надигнах го, а вътре — всички познати плодове: смокини, нар, грозде, лимон, кисел портокал и сладък лимон, а около тях — най-ароматни цветя — рози, жасмин, нарцис и още чемшир и всички видове благовония. Само че в този дом нямаше нито едно божие същество…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ЧЕТИРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Азиз:

* * *

В помещението нямаше нито роб, нито неволница. Седнах на една скамейка да чакам кога ще дойде възлюблената на сърцето ми. Мина час след полунощ, удари втори, трети — тя не дойде, а аз огладнявах все повече. Пристъпих към трапезата и надигнах кърпата. Под нея имаше прибор от порцелан, а в него — четири варени кокошки с подправки. Около него четири чинии: една с халва, втора с нарови зърна, трета с баклава и четвърта с кадаиф. Ядох кадаиф, хапнах парче месо, отчупих си парче от баклавата и го задъвках. После опитах и от халвата. Напълни ми се коремът, пък и безсъницата си казваше думата. Измих си ръцете и положих глава върху възглавницата. Сънят ме надви, не помня. Събудих се чак когато ме опари горещината на слънцето. Стреснах се — върху корема си намерих сол и въглен. Скочих, оправих дрехите си, огледах се наляво-надясно — нямаше никой. Разбрах, че съм спал върху камък, без постилка. Надигнах се и се прибрах у дома. Когато влязох, видях как братовчедка ми се удря по гърдите и пее следните стихове:

Духна вятър нежен от любов

        и разбуди буйна страст в душата.

Ветре палав, тичай с порив нов —

        всеки от късмета си си пати!

Ако можех да прегърна днес,

        да го сложа с обич на гръдта си —

но Аллах ми забрани навек

        братовчеда да прегръщам страстно.

О, дали той страда както аз,

разтопен от огън — жарка страст?

Тя избърса сълзите си и ми заговори нежно:

— Братовчеде, обикнала те е онази, която ти си обикнал — усмихна се, любезно ме разсъблече, окачи дрехите ми, помириса ги и продължи: — За бога, та това е ухание от наслаждение с любимата! Разкажи ми какво ти се случи, братовчеде!

Разказах й всичко, тя се усмихна недоволно и рече:

— Да знаеш как ме боли сърцето! Вече се боя тази жена да не ти стори нещо! Братовчеде, ето какво иска да ти каже тя с тази сол: ти си заспал, сякаш всичко ти е било безвкусно — трябва да се посолиш, за да си дойде всичко на мястото! Твърдиш, че си влюбен искрено, но сънят за влюбените е нещо забранено, той означава, че любовта ти е лъжлива. Но и нейната обич към тебе е лъжлива — защо, като те е видяла да спиш, не те е събудила? А обяснението на въглените, че иска да ти каже: „Аллах да почерни лицето ти — твърдиш, че си влюбен, а цялата ти грижа е да ядеш, да пиеш и да спиш!“

Аз се тупнах по гърдите и казах:

— За бога, това е вярно! Аз заспах, а влюбените не бива да заспиват! Кажи ми какво да правя — и аз ще го направя! Иначе ще умра!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ЧЕТИРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Азиз:

* * *

— Ще го сторя от цяла душа! — отговори Азиза. — Сега ме чуй и прави каквото ще ти кажа! Щом се мръкне, иди на същото място. Но избягвай да хапваш, че яденето приспива. Пък Аллах да те пази от зло!

Дойде нощта и когато понечих да тръгна, тя ми каза:

— Преди да си тръгнеш, напомни й онова двустишие.

Отидох в градината. Помещението бе подредено по същия начин. Отпуснах се и вдъхнах аромата на ястията. Душата ми искаше и накрая не можах да й забраня. Повдигнах кърпата. Там имаше четири подноса с четири вида ястия. Хапнах халва, взех парче месо, зардата много ми хареса, засърбах с лъжицата докато се наситих и клепачите ми се слепнаха. Придърпах една възглавница, казах си: „Ще си почина малко, но няма да заспивам!“ Заспал съм в мига, когато затворих очи. Когато се събудих, слънцето отдавна бе изгряло. Върху корема ми имаше голям зар, жетон от таб[3], костилка от фурма, семка от рошков. Нито постеля имаше, нито нещо подобно — сякаш никога не бе я имало! Тръгнах си ядосан към къщи. Намерих братовчедка си стихове да лее:

Отмалявам… Как боли душата!

Как пълзи по бузата сълзата!

        Хубавец в живот злини не върши,

        само добрини — щом той ги върши!

Братовчеде, от страстта си страдам,

бузата ми на сълза се радва!

Тя избърса сълзите си, притисна ме до гърдите си и каза:

— Братовчеде, май и тази нощ си заспал!

— Да! — отвърнах. — И като се събудих, намерих ето това! Обясни ми какво е искала да каже!

— Зарът — отговори тя — показва, че си играеш с огъня и с живота си. Жетонът от таб върху корема ти ще рече, че тялото ти е дошло, а сърцето ти го е нямало! Костилката от фурма ти казва, че ако си влюбен, сърцето ти щеше да гори в огъня на страстта, а не да вкусва на съня сладостта. А семката от рошков ще рече, че сърцето на влюбения е лудо.

— Братовчедке, заклевам те в живота си, измисли нещо хитро, че да се добера до нея! — извиках.

— Скъпи мой братовчеде! — каза тя. — Довечера иди пак на същото място. Само се пази да не заспиш! Яж сега, насити се, после да не помислиш за ядене!

Ядох и преядох. Щом се мръкна, отидох в градината. Намерих пак онова помещение, започнах да отварям клепачи с пръсти, за да не заспя…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ЧЕТИРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Азиз:

* * *

Заразхождах се изправен, за да остана буден. Пак ме лъхнаха ароматите на ястията и пак усетих глад. Хапнах си от всяко ястие по парче и още късче месо отгоре. Посегнах към каната с виното и си казах: „Я изпий една чашка!“ Изпих една чашка, та втора, та трета — и стигнах до десетата. Паднах на пода като убит и така съм останал, докато се съмнало. Събудих се, а на корема ми — остър нож и железен дирхам. Потръпнах, взех ги и ги занесох у дома. Хвърлих ножа и дирхама пред братовчедка ми и й разказах какво ми се бе случило.

— Изморил си се, съветвам те да поспиш! — рече тя. — Не слушаш съветите ми и затова не сполучваш! Железният дирхам означава, че е посочила дясното си око и ти е казала, че се кълне в него: „Кълна се, че ще загубя дясното си око, ако ти пак дойдеш и заспиш — тогава ще те заколя ей с такъв нож!“ Боя се за тебе, братовчеде, да не ти скрои нещо! Ако си сигурен, че няма да заспиш — иди! Ако пък заспиш, тя ще те заколи!

Тя ме сложи в постелята. Дрямката ме налегна и аз потънах в сън. Накрая ме събуди. Отворих очи. Тя седеше до главата ми с ветрило в ръце. Видя, че съм се събудил, избърса сълзите си, донесе нещо за хапване. Не исках, но тя настоя:

— Нали ти казах, че трябва да ме слушаш! Яж!…

Хапнах, без да се противя повече. Когато се мръкна, тя ме облече и каза:

— Братовчеде, бъди буден цялата нощ! Този път тя ще дойде при тебе едва пред разсъмване! Но не забравяй какво те помолих!

— Какво ме беше помолила? — запитах аз.

— Когато си тръгнеш от нея, изпей й онези стихчета, които ти казах!

Тръгнах радостен към градината. Отидох на същото място. Бях сит. Седнах да будувам. Мина първата четвъртинка на нощта, после времето започна да се удължава, сякаш мина година. Аз стоях буден. Пропяха петли. Главата ми натежа, доспа ми се. Изведнъж дочух шум. Докато се огледам, ето че дойде тя с десет неволници. Бе между тях като луна между звезди, бе в дреха от зелен атлаз, обшит с червено злато, такава, както я е описал стихотворецът:

Яви се пред любимия в зелено наметало,

        със разкопчани копчета, с разпуснати коси.

Попитах: „Как се казваш?“ Тя каза: „Таз, която

        разпалва в страст сърцата като разсърдени оси“.

Оплаках й се: „Страдам от страст несподелена!“

        Отвърна ми: „Не страдай, аз тук съм!“ И шептях:

„Аллах, вода избликна от камъка студена!

        Сърцето ми — комета в небето полетя!“

Тя ме забеляза, засмя се и каза:

— Как така си буден? Щом си будувал цяла нощ, сигурна съм, че си влюбен! Който усети любовта — той будува през нощта!

Обърна се към неволниците, направи им знак и те се разотидоха. Пристъпи към мене, притисна ме към гърдите си, целуна ме, целунах я и аз, тя засмука долната ми устна, аз засмуках горната й устна, сложих ръка на кръста й и я опипах. Двамата се отпуснахме върху пода. Смъкнах шалварите й, погалих се в прасците й, играехме си един с друг, разменяхме си нежни думи, хапехме се, притискахме бедрата си едно с друго, гонехме се из помещението от ъгъл в ъгъл, докато тя се отпусна. О, колко бе щастлива тази нощ за сърцето, колко бе непоносима за някой, който гледа отстрани — както е казал стихотворецът:

О, нощи на съдбата! Това бе мойта нощ!

                Дори пред смърт ужасна аз пак ще те желая!

Ти сливаш устни с устни под звездния си кош,

                събираш обиците с бедрата й в безкрая!…

Когато на сутринта понечих да си тръгна, тя ме хвана за ръка и каза:

— Искам да ти дам нещо!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Азиз:

* * *

Тя развърза една бохча, извади това ковьорче, разтвори го. Върху него бе избродирана ей тази газела. Възхитих му се. Дадохме си дума да идвам при нея всяка вечер. Тръгнах си радостен и забравих за стиховете, които братовчедка ми ме бе посъветвала да кажа. Когато ми подаде ковьорчето с изображението на газелата, жената каза:

— Това е правено от сестра ми! Запази го!

Върнах се при братовчедка ми. Тя седеше и плачеше. Видя ме, скочи, очите й се напълниха със сълзи. Пристъпи, целуна ме и рече:

— Братовчеде, Аллах е бил добър с тебе! Дал ти е радост, а на мене — тъжни сълзи! Вече няма да ме ругаеш и мъчиш, нали? А ти направи ли каквото те помолих?

— Забравих! — отговорих. — Мислех си само за тази газела!

Хвърлих ковьорчето в краката й. Тя се изправи — сълзите потекоха от очите й — и изпя следния куплет:

Ти, търсещ раздяла, поспри!

        От прегръдки не се съблазнявай!

По-бавно тичай, времето върви —

        раздялата накрая пак остава!

Когато свърши, рече:

— Братовчеде, подари ми това ковьорче!

Подарих й го. Тя го взе и разгледа изобразеното. А когато дойде време да тръгвам отново, каза:

— Иди със здраве, но когато я оставяш, изпей й онези два стиха! Отидох на познатото място и намерих жената да ме чака. Тя ме целуна, придърпа ме да седна на коленете й. Ядохме, пихме, свършихме всичко както предишния път — многословието ми е чуждо, от повторение няма нужда, — а когато се съмна, й изпях двата стиха:

Вие, признаващи само закон и замръзнали нрави,

щом любовта разцъфти у младежа — какво да се прави?

Очите й се напълниха със сълзи и тя отговори:

Той скрива страстта си, не смей да разтвори душата,

примирено търпи превратностите на времената!

Стана ми хубаво, че съм изпълнил молбата на братовчедка си. Заварих я полегнала, майка ми седеше до главата й. Щом влязох, тя каза:

— И това ми било братовчед! Как така изоставяш братовчедка си и не я запиташ от какво е болна!

А братовчедка ми надигна глава и запита:

— Азиз, каза ли й онова, което те помолих?

— Да! — отговорих. — И когато го чу, тя отговори с друго двустишие! Запомних го!

— Да го чуя! — помоли тя, а когато й го изпях, разплака се силно и каза следните два стиха:

Да търпиш… Докога? И какво ще е, щом не намираш

едно друго желано сърце, в което пак страст да напира?

— Щом отидеш, изпей й това! — добави тя.

Отидох в градинката както обикновено. Отново между нас стана, каквото стана — езикът е безсилен да го опише. Преди да си тръгна, казах двата стиха. Възлюблената ми се разплака и от устните й се откъснаха следните думи:

Щом в душата ти няма търпение — мъката властва!

Кой ще ти помогне освен гибелта ми нещастна?

Върнах се при братовчедка си. Майка ми пак седеше до главата й. Азиза отвори очи и запита:

— Азиз, изпя ли й двустишието?

— Да! — отговорих. — И щом го чу, тя се разплака и отговори така… Не знам дали това е краят на песента!

Щом чу двустишието на възлюбената ми, братовчедка ми припадна, а когато се свести, пропя следното:

Чух всичко и — край! Подчиних се… И вече умирам…

Предай моя поздрав на онзи, когото не стигнах!

Когато се мръкна, аз пак отидох в градината. Ядохме, пихме, спахме до сутринта. Когато си тръгвах, й казах каквото ми бе поръчала братовчедка ми, и тя викна разгневено:

— За бога, онази, която е казала тези думи, е вече мъртва! Горко ти, тя е била много привързана към тебе!

— Тя ми е братовчедка! — казах.

— Не лъжи, за бога! Ако ти бе братовчедка, ти щеше да я обичаш така, както тя тебе! Ти си я погубил! Ако беше ми казал, че имаш такава братовчедка, не бих те допуснала близо до себе си!

— Тя ми обясняваше знаците, които ти ми пращаше, и ме учеше как да постъпвам с тебе!

— Тя знаеше ли за нас?

— Да!

— Аллах да наскърби твоята младост така, както ти си наскърбил нейната! Иди да я видиш!

Отидох — главата ми беше замаяна. Стигнах до нашата улица, чух вайкане. Запитах какво се е случило, и ми отговориха:

— Намерили Азиза умряла зад вратата!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ЧЕТИРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Азиз:

* * *

Когато влязох вкъщи, майка ми възкликна:

— Нека нейните грехове паднат върху твоята глава! Нека Аллах не ти прости кръвта й! Грях да ти е — братовчед си й!

Дойде и баща ми. Приготвихме я и я погребахме. Тъгувах за нея. Майка ми дойде при мене и каза:

— Искам да знам какво си й направил, че да се спука жлъчката й! Питах я от какво е болна, но тя все мълчеше!

— Нищо! — отговорих аз.

— Аллах ще те накаже заради нея! — каза майка ми. — Тя всичко скри и ето че умря. Бях до нея, когато умираше. Тя отвори очи и рече: „Стринке, Аллах така направи, че да бъдем със сина ти от една кръв! Не го упреквам — той само ме премести от този тленен свят в другия, вечния!“ Казах й: „Дъще, бъди здрава, млада си още!“ Пак я питах какво й е, но тя се усмихна: „Стринке, когато синът ти тръгне на онова място, където обикновено ходи, предай му, когато излиза от там, да каже само: «Добра е верността и зла е подлостта!» Жал ми е за него, помагах му, докато съм жива, искам да му помагам и след като умра!“ Тя ми остави нещо за тебе, но ме закле да не ти го давам, докато не видя, че плачеш за нея!

Забравих скоро за смъртта на братовчедка си. Душата ми не желаеше друго, освен да бъде при възлюблената. Побързах към градината. Заварих момичето седнало пред огъня, задрямало от дългото чакане. Тя скочи и ме прегърна. Запита ме за братовчедка ми.

— Тя умря! — отговорих аз. — Ето вече четири нощи как й четем молитвите и Корана — тази вечер е петата…

— Ти я погуби! — разплака се тя. — Ако бе ми споменал за нея, преди да умре, аз щях да я възнаградя за всичко добро! Тя те доведе при мене! Ако не бе тя, нямаше да се срещнем. Сега се боя да не попаднеш в някоя беда заради това, че й донесе нещастие!

— Тя ми е завещала нещо, преди да умре! — продължих аз. — Майка ми каза, че преди да умре, братовчедка ми й е казала: „Когато синът ти тръгне на онова място, където ходи обикновено, нека произнесе тези думи: «Добра е верността и зла е подлостта!»“

— Аллах да я благослови! — каза момичето. — Тя те спаси от моя гняв. Бях намислила да ти сторя зло, но няма да го направя. Ти си влюбен в мене, но си малък на години и сърцето ти не знае какво е измама! Не знаеш колко сме ловки и лъжливи ние, жените! Ако беше жива, тя пак щеше да ти помага! А ти си жив, защото тя те спаси от гибел! Ще те посъветвам да не разговаряш с никоя жена — нито млада, нито стара, нито тук, нито където и да е! Онази, която ти обясняваше знаците ми, е мъртва! След смъртта на братовчедка ти няма кой да те отърве от беда. Нека всевишният Аллах я възнагради! Тя не разкри тайната си никому. Искам да ме заведеш при гроба й.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ЧЕТИРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Азиз:

* * *

Когато се съмна, тя взе кесия с динари и ми каза:

— Покажи ми гроба й! Искам да го посетя, да напиша стихове върху камъка и да раздам тези динари като милостиня за душата й!

Тръгнах пред нея. Тя вървеше след мене и раздаваше милостиня.

— Тази милостиня е за душата на Азиза! — говореше тя. — Тя изпи чашата на съдбата, но не разкри тайната на душата!

При гроба тя се отпусна и се разплака. После извади стоманено острие и чукче и изчука върху камъка с красив почерк следните стихове:

Край гроб изчезващ минах през цъфнала градина

  и сякаш в него зърнах починала сестра.

Запитах: „Кой спи в гроба?“ Отвърнаха: „Отмина

  животът на обичащ — той спи под таз трева!“

„Аллах да пази, викнах, на влюбения гроба

  и той да го издигне в най-прелестния рай!

А гробът му да бъде сам божи дом удобен,

  смирение да никне от земния безкрай!“

О, ако можех, бих те в градината засял,

  а после със сълзи ще те ласкаво поя!

Всеки път, когато оставах да пренощувам при нея, тя бе ласкава и пак ме питаше за думите на братовчедка ми.

Преди Нова година отидох в хамама, пооправих се, облякох богата дреха. Дойде време за вечеря и уж тръгнах към нея, но се намъкнах в някаква уличка. Ето че срещу мен видях старица. В едната си ръка държеше свещ, а в другата — сгънато писмо…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ЧЕТИРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Азиз:

* * *

Старицата пристъпи към мен с плачещи очи и пропя следните стихове:

О, колко си добър ти, че тук се появи —

        дойде да свършиш благородно дело!

Не си на грешен път — сам ще се убедиш!

        Оковите сърдечни скъсай смело!

— Синко, знаеш ли да четеш? — запита тя.

— Да, леличко! — отговорих.

— Вземи това писмо и ми го прочети! — помоли тя.

Аз го разтворих и прочетох началото му — някой си изпращаше отдалече поздрави на близките си. Старицата се засмя, похвали ме и каза:

— Аллах да облекчи твоите тревоги, както ти облекчи моите! Моля те да направиш няколко крачки с мене ей до онази врата, колкото да прочетеш писмото от вратата! То дойде от сина ми, а него го няма вече десет години! Мислехме, че е умрял. Сестра му го оплакваше през цялото време. Аз й казвам: „Той е добре!“, но тя не ми вярва и ми говори: „Трябва някой да прочете това писмо, че да се успокои сърцето ми!“ Знаеш, синко, че който обича, все лошото си мисли! Направи ми добро — ела с мене! Ще застанеш пред завесата, а тя ще слуша зад вратата. Който прави добро на мюсюлмани, разпръсва собствената си мъка! Казал е пророкът: „Който разпръсне на измъчващия се една от мъките му на този свят, Аллах ще разпръсне седемдесет и две от неговите мъки в деня на Страшния съд!“

— С удоволствие ще го направя! — отговорих.

Стигнахме пред красива къща — цялата порта бе обкована с червена мед. Старицата викна нещо на персийски и докато се огледам, ето че се появи едно момиче. То пристъпи към мене леко и пъргаво. На нозете си носеше златни гривни, обсипани със скъпоценни камъни, на ръцете — двойни гривни със закопчалки от едри бисери, на шията — огърлица от най-редки скъпоценности, на ушите — бисерни обици, на главата — изкована златна коронка с диадема от скъпоценни камъни.

— Майко, този ли е, който ще прочете писмото? — произнесе то с ясен глас, по-приятен от който не бях чувал.

— Да! — отговори старицата.

Тя протегна ръката си, в която държеше писмото. Между нея и вратата имаше около половин касаб разстояние. Не разбрах как старицата ме тласна с глава и преди да се извърна, се намерих откъм вътрешната страна. Старицата се вмъкна бързо и захлопна вратата зад мене…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ЧЕТИРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Азиз:

* * *

Момичето ме поведе навътре. Влязохме в голяма стая с четири портика, в които се губеха сенките ни. Цялата бе облицована с най-красив мрамор, всичките мебели бяха с коприна и брокат. Такива бяха и всички възглавници за спане и подпиране. Четирите колони бяха от жълта мед, постелята бе от червено злато, обсипано със скъпоценности. Тя се притисна до гърдите ми и запита:

— Кое предпочиташ, Азиз — да умреш или да живееш?

— Да живея! — отговорих.

— Щом предпочиташ това, трябва да се ожениш за мене!

— Не желая да имам за жена такава като тебе!

— Ожениш ли се за мене, ще се отървеш от дъщерята на Лъжливата врачка!

— А коя е Лъжливата врачка?

— Как да не я знаеш! Нали живееш с нея вече година и четири месеца! За бога, няма по-голяма измамница от нея! Колко души е погубила преди тебе, колко нещастия е сътворила!

— А кой ти е казал това за нея? — запитах учуден.

— Аз я познавам така, както времето познава превратностите си! — отговори тя. — Разкажи ми какво си преживял с нея, за да разбера как си се отървал жив!

Разказах, което ми се бе случило с нея и с Азиза. Щом разбра, че братовчедка ми е умряла, очите й се насълзиха и тя каза:

— Аллах да й прости, Аллах я е прибрал млада, Аллах те е дарил с нея и това е най-голямото добро, което си имал, Азиз! Тя ти е запазила живота! Ако не е била тя — да са те погубили!

— За бога — рекох, — нима това е можело да се случи?

— Днес вече няма такива като Азиза! — поклати глава тя.

— А когато умирала, Азиза ме съветвала да казвам: „Добра е верността и зла е подлостта!“

— Това заклинание те е спасило! Братовчедка ти те е спасявала и преди, и след смъртта си! А аз желаех да поживея с тебе! Сега мога да го направя, затова ти скроих тази хитрост! Ти си още зелен и не познаваш хитростите на жените! Умрелият се е успокоил, но живият иска ласка! Ти си хубав момък! Аз те искам в законен брак! Нищо няма да ти липсва — каквото поискаш, ще го имаш начаса! При мене винаги има хляб, прясно изпечен, и вода, изстудена! От тебе ще искам само да работиш така, както работи петелът!

— А какво толкова работи петелът? — запитах.

Тя се разсмя и каза:

— Работата на петела е да яде, да пие и да се катери по кокошките! — обясни тя. — Отсега аз ще искам от тебе само да си стегнеш месата, да си подсилиш волята и да се катериш отгоре ми! — после плесна с ръце и викна: — Майко, я доведи хората!

Старицата доведе четирима свидетели, дебели като чували, всеки с парче копринен плат в ръце, и запали четири свещи. Те поздравиха и седнаха. Момичето нареди на единия да изпълни ритуалите по съчетанието, написаха документа, тя се закле, че е получила целия откуп предварително и окончателно и че носи зестра от десет хиляди дирхама…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И ПЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Азиз:

* * *

После тя даде платата на свидетелите и те се разотидоха. Момичето се изправи, смъкна горните си дрехи и остана по тънка риза, обшита със злато. Хвана ме за ръка, придърпа ме към постелята и каза:

— От срам полза няма!

Легна и се отпусна по гръб, придърпа ме върху корема си, изхлипа веднъж, после изхлипването се сля с дълбока въздишка. Надигна ризата до над гърдите си. Не можех да се сдържа пред тази гледка, засмуках устните й и тялото ми потъна в нейното. Тя изохка, изплака — и всичко това ми напомни нечии стихове:

Отхвърли лека дреха и вдигна двата стълба — мрамор бял.

А между тях — прекрасна, топла, сладка теснина!

Намъкнах се във нея… Въздъхна тя, помръдна…

„Защо?“ — запитах. „По-сладко е така!“ — отвърна…

— Мили! — каза тя. — Облекчи се, аз съм твоята неволница! Влез цял в мене! Дай, ще ти помогна с ръка, пък дано успокоя страстта!

Между целувките и прегръдките продължавах да слушам нейните пъшкания, виковете ни стигаха до улицата. Спахме до сутринта. Но когато понечих да изляза, тя се изпречи пред мене, засмя се и каза:

— Ти да не мислиш, че влизането в хамама е като излизането! Няма да гледаш към мене както към дъщерята на врачката! Ти си мой съпруг, има си го черно на бяло! Къщата, в която се намираш, се отваря само веднъж годишно! Иди и огледай голямата порта!

Отидох до голямата порта и видях, че е затворена и закована. Върнах се и й го казах.

— Азиз! — каза тя. — Имаме брашно, плодове, зърно, нарове, захар, месо, кокошки, овце — всичко това ни стига за няколко години. Вратата ще се отвори чак след година! Ще видиш, че душата ти ще се измъкне през тази врата чак тогава! Каквото и да те притеснява, помни за занаята на петела!

Подчиних се на повелята й. Останах при нея и работих само занаята на петела — ям, пия и я възкачвам, докато минаха дванайсет месеца. През това време тя понесе и ми роди момче. Точно на Нова година чух, че вратата се отваря. Понечих да изляза, но тя каза:

— Няма да те пусна да излезеш, преди да съм те заклела, че ще се върнеш тази нощ, преди да се е затворила портата!

И ме закле с най-силната клетва. Излязох. Бях отслабнал и обезсилен от този еднообразен живот. Отидох право в градината. Намерих я както обикновено отворена. Ядосах се и си казах: „Цяла година не съм идвал на това място, ето че го намирам отново отворено! Я да видим дали и момичето си стои пак както по-рано, пък после ще отида и при майка си!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ПЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Азиз:

* * *

Влязох. Дъщерята на Хитрата врачка бе седнала, отпуснала глава на рамо, подпряла лице с ръка. Лицето й се бе изменило, очите й бяха потъмнели в орбитите.

— Слава на Аллаха, жив си! — възкликна тя.

Понечи да се изправи, но падна от радост. Засрамих се, наведох глава, пристъпих към нея, целунах я и казах:

— Как разбра, че ще дойда при тебе точно сега?

— Не знаех… — отговори тя. — Ето вече цяла година не знам какво е сън — всяка нощ будувам и те чакам! Така съм от деня, когато излезе от този дом. Ти не дойде нито първата нощ, нито втората, нито третата… Аз продължих да чакам. Влюбените са така… Разкажи ми защо те нямаше цяла година!

Разказах й.

— Дойдох само за тази нощ и трябва да се върна преди разсъмване! — завърших разказа си.

— Не стига ли, че те е оженила за себе си! — възкликна тя. — Да те надхитри, да те държи цяла година, дори накрая да те закълне, че ще се върнеш при нея! Какво й е струвало да те остави за една нощ? А как ще се чувства онази, при която ти не си бил цяла година? Аллах да се смили над Азиза! Тя търпеше нещо, което друга не би търпяла, и умря нелюбена от тебе! Тя е, която те даде на мене! Пусках те да си ходиш, макар да знаех, че имаш да си плащаш сметка и че ще трябва да те погубя! — тя заплака и ме загледа с озлобени очи. Разтреперих се целият, изплаших се и подскочих като бакла върху огън. — От тебе аз полза вече нямам — продължи тя. — Оженил си се, имаш и син! Женен човек не ми върши работа. Мъчи се, пък аз ще направя така, че да не бъдеш нито мой, нито неин!

Викна тя и не усетих кога дотърчаха десет неволници. Проснаха ме на земята и ме притиснаха. Щом ме видя така безпомощен, тя се надигна, грабна нож и викна:

— Ще те заколя като козел и нека това бъде най-малкото наказание за всичко, което си сторил на братовчедка си!

Усетих, че душата ми излиза от тялото. Лицето ми бе изцапано с пръст. Ножът в ръката й ми готвеше смърт…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ПЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Азиз:

* * *

Помолих я за милост, но това я ожесточи повече. Проснаха ме по гръб, седнаха на корема ми и притиснаха главата ми към земята. Нареди на две неволници да ме бият и те ме биха, докато загубих свяст и глас. Дойдох на себе си и си помислих, че ще е по-добре да умра заклан, отколкото от такъв бой. Спомних си думите на братовчедка ми: „Аллах да те пази от злото й!“ И точно тогава Аллах ме вдъхнови да кажа онези думи, които ме бе съветвала братовчедка ми:

— Добра е верността и зла е подлостта!

— Аллах да те благослови, Азиза, че погуби и здраве, и младост! — кресна тя. — Помагаше му, докато беше жива, помагаш му и след смъртта си! — и се обърна към мене: — За бога, ти се спаси само благодарение на тези думи! Но трябва да ти сторя нещо, с което да отмъстя на безпътницата, която те отне от мене!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ПЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Азиз:

* * *

Тогава тя нареди да затегнат двата ми крака с въже, сложи меден тиган върху огъня, сипа в него синапено олио, добави и малко кашкавал, разсъблече ме, върза ми срамните части с връв, две неволници я хванаха за двата края и тя каза:

— Затягайте!

И те започнаха да дърпат. Силната болка ме отправи в някакъв друг свят. Тя замахна с ръка и отряза с бръснач така, че аз станах като жена. Изгори мястото, откъдето отряза парчето плът, с горещото олио, посипа го с някакъв прах. Бях в безсъзнание. Когато дойдох на себе си, кръвта бе спряла. Тя ми наля чаша вино и каза:

— Сега иди при онази, за която си се оженил и която се поскъпи за една нощ с мене! Аллах да благослови братовчедка ти — ако не ми бе казал онези думи, щях да те заколя! Аз отрязах онова, което ме свързваше с тебе! — и ме ритна.

Изправих се. Не можех да вървя — крачех едва-едва. Вратата на моя дом бе отворена. Стигнах до прага, отпуснах се и изгубих съзнание. Жена ми ме отнесла в стаята и открила, че вече не съм мъж. Като дойдох на себе си, се намерих изхвърлен пред пътната врата…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ПЕТДЕСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Азиз:

* * *

Изправих се и тръгнах към бащиния си дом. Намерих майка си, която плачеше и нареждаше:

— Знам ли те, синко, в коя си земя!

Хвърлих се на шията й. Спомних си за братовчедка си, за добрините, които ми бе сторила, за всичко, с което бе, доказала, че ме обича. Разплаках се за нея, заплака и майка ми и каза:

— Минаха десет дни откакто почина баща ти!

— Аз мисля вече само за братовчедка си! — казах. — Заслужих онова, което получих, защото тя ме обичаше, а аз я пренебрегнах!

Разказах й всичко, а тя каза:

— Хвала на Аллаха, че с това си се отървал!

После започна да ме лекува. След време здравето ми се върна и тя рече:

— Синко, ето нещата, които ми поръча да пазя братовчедка ти! Тя ме закле да не ти ги показвам, преди да се убедя, че тъгуваш за нея и мислиш само за нея! Сега виждам, че правиш точно това!

Тя отвори някакъв сандък, измъкна от него килимчето с изображението на газелата. Видях избродирани върху него следните стихове:

Пося във погледа ми обич — и заспа!

        Не спяха моите очи — а ти си спеше!

Открадна любеща душа и отлетя,

        сърцето ми по тебе се топеше…

Аз скрих в душата страшния облог,

        за да не станеш жертва на сплетните!

За бога, щом умра, узнай едно:

        Обичах те!… Пред гроба поклони се!

Разтворих плата и от него падна парче хартия. Беше писмо, в което се казваше: „Братовчеде! Може Аллах да те е благословил с онази, която обичаш. Но ако ти се случи нещо, не се връщай при нея, нито отивай при друга! Изтърпи тази мъка. Ако не го направиш, ще загинеш, дори да останеш жив! Аз възхвалявам Аллаха, че предреши последният ми ден да бъде преди твоя! Запази от мене това килимче! То бе с мене, когато тебе те нямаше.

Ако можеш, стой по-далече и от създателката на тази газела! Тя бродира всяка година по един подобен образ и го праща за продан в далечна страна, за да се славят името и майсторлъкът й. Твоята любима е купила от нея килимчето с газелата, започнала е да го показва на хората и да се хвали: «Имам сестра, която прави това!» Но това е лъжа. Знам, че след като умра, светът ще ти се види тесен, може би ще трябва да напуснеш родината си, ще обиколиш много страни. Момата, избродирала този образ, е дъщеря на царя на островите Кафур!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ПЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Азиз:

* * *

Прочетох писмото. Гледах към килимчето и плачех. След година няколко търговци решиха да пътуват. Аз тръгнах с тях. Те са хората, с които съм в кервана. Майка ми ме посъветва да тръгна с тях.

— Може пътуването да разсее мъката ти! — каза тя. — Остани по чуждите земи една-две, а и три години, докато се върне керванът!

Тръгнах. При всяко спиране разтварям килимчето, гледам газелата, спомням си за братовчедка си и плача така, както ме видя. Тя ме обичаше много и умря, без да съм я любил. Причиних й много мъка и само злини, а тя ми отвърна с безброй добрини. Година след година минаваха, а мъката не отслабваше. Отправихме се към островите Кафур и главния им град Бялата крепост. Това са седем острова, техният цар се казва Шахраман и има дъщеря красавица на име Дуня. Знаех, че тя е избродирала газелата. Плачех, защото бях станал като жена — нали вече нямах мъжко достойнство. От деня, когато напуснахме островите Кафур, аз съм пак с тъжно сърце. Не знам дали ще мога да се върна в страната си и да умра при майка си…

* * *

Момъкът гледал изображението на газелата и сълзите течали по бузите му. После пропял следните стихове:

След таз раздяла бог единствен знае:

сълзи не стигаха — и взех назаем!

        „Търпи, самотността е облекчение!“

        „Самотност — да! Но откъде — търпение?“

Изслушал Тадж ал-Мулук историята на момъка Азиз. И пламнал в сърцето му огън, като чул за хубостта на Шахрамановата щерка Дуня…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на везира Дандан:

[1] Скъп и скъпа — бел.прев. ↑

[2] Почивният ден на евреите е в събота — бел.прев. ↑

[3] Древна ориенталска хазартна игра със зарове и жетони — бел.прев. ↑

* * *

Когато разбрал, че Дуня е извезала газелата, Тадж ал-Мулук рекъл на Азиз:

— За бога, това, което се е случило с тебе, надали се е случило с друг! Но така го е предначертал Аллах! Разкажи ми как видя момата, която е изобразила газелата?

— Владетелю, аз стигнах до нея с хитрост!

* * *

Пристигнах в страната й с кервана. Излизах по улиците, въртях се из градините. Пазачът на една от тях бе старец в напреднала възраст.

— Шейх, на кого е тази градина? — го запитах.

— На царската дъщеря, господарката Дуня! — отговори той. — Когато поиска да се разходи, тя отваря тайната врата и тръгва из градината, за да вдъхва аромата на цветята.

— Направи ми това добро! — примолих се аз. — Нека седна в тази градина: когато се появи, тя ще мине край мене и ще имам късмет да я видя!

— Дадено! — съгласи се шейхът.

Изведнъж се отвори някаква вратичка. От портичката си показа главата черен евнух, който викна:

— Ей, шейх, има ли при тебе някой?

— Не! — отговори старецът.

— Затвори портата на градината! — нареди евнухът.

Шейхът затвори портата и на вратата се показа Дуня. Стори ми се, че луната е изгряла на хоризонта и е слязла на земята. След час вратата се затвори след нея и тя се прибра. Знаех, че никога няма да бъде моя. Напуснахме града. А когато излязохме на този път, срещнахме тебе! Това е разказът ми, това ми се случи!

* * *

Сърцето на Тадж ал-Мулук се изпълнило с обич към Дуня. Той се метнал на коня си, взел със себе си Азиз и потеглил към бащиния си град. Там го настанил в дом, дал му всичко, от което имал нужда, и се прибрал в двореца си. Влязъл при него баща му и открил, че е залинял и посърнал.

— Синко, разкажи ми какво ти е, какво ти се е случило, защо си посърнал? — запитал той.

Синът разказал всичко, повторил разказа на Азиз за Дуня и казал, че я е обикнал само като чул за нея, без да я види.

— Синко! — казал царят. — И нейният баща е цар, но страната му е далече от тук! Я остави тази работа. В двореца на майка ти има петстотин неволници като луни. Която ти хареса — вземи я! Ако не ти хареса пък никоя — ще те оженим за някоя царска дъщеря, която ще е по-хубава от Дуня!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ПЕТДЕСЕТИ СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на везира Дандан:

* * *

Разправят, царю честити, че Тадж ал-Мулук отвърнал:

— Татко! Не искам друга! Тя е извезала образа на газелата, която видях! Тя ще е невестата ми и никоя друга!

— Синко! — рекъл бащата. — Дай ми време. Ще изпратя хора при баща й, да я поискат за тебе! Така ще ти бъде донесено онова, което въжделееш! Така аз някога направих с майка ти! Ако пък баща й не се съгласи — ще срина царството му! — после извикал Азиз при себе си и го запитал: — Ти знаеш пътя дотам, нали?

— Да! — отговорил момъкът.

— Искам да тръгнеш с везира ми! — наредил царят, извикал везира и му разпоредил: — Иди на островите Кафур и калесай царската дъщеря за сина ми!

На Тадж ал-Мулук много му се искало всичко да стане по-бързо и заредил следните стихове:

Уж рухна тъмнината — а сълзите текат.

Вълнение изгаря безсилната ми плът.

        Денят с нощта се гонят — свидетели ми стават,

звездите изумени ми лудостта следят,

        а слънцето сълзите поройни изсушава…

        И времето безкрайно тъй трудно преминава…

Азиз и везирът тръгнали на път. Пътували, що пътували, стигнали до островите Кафур. Везирът проводил пратеник до царя да му съобщи за пристигането им. На петия ден царят ги приел и те му разказали защо са дошли. Объркал се царят какъв отговор да даде, защото дъщеря му ненавиждала мъжете и не искала да се жени. Той казал на един от слугите си:

— Иди при господарката си Дуня и й кажи с каква молба е дошъл този везир!

Тръгнал слугата, върнал се след малко и казал:

— Царю на времената! Господарката Дуня се разгневи, скочи срещу мене с тояга, поиска да ми строши главата и аз избягах. Тя ми викна: „Ако ме заставят да се омъжа насила, ще убия онзи, за когото ме омъжат!“

— Сега чухте и знаете всичко! — казал царят. — Предайте поздравите ми на вашия цар и му съобщете, че дъщеря ми ненавижда мъже и не иска да се омъжва!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ПЕТДЕСЕТИ ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на везира Дандан:

* * *

Разправят, царю честити, че везирът се върнал, без да свърши работата. Стигнали пратениците при царя и му съобщили какво се било случило. А той наредил веднага войскарите да вдигнат войниците за бой.

— Не прави това, царят не е виновен! — възразил везирът. — Дъщеря му не желае да встъпва в брак…

Царят се изплашил за сина си Тадж ал-Мулук и му разказал каква е работата, а той възкликнал:

— Татко, ще отида при нея, ще се опитам да я склоня — пък дано да се събера с нея! Иначе ще умра! Измислих! Ще се преоблека като търговец…

— Вземи със себе си везира и Азиз! — посъветвал го царят. — А аз ще ти дам стока за сто хиляди динара!

Така се договорили.

Тръгнали тримата със стоката. Вървели, що вървели, дълъг се видял пътят на Тадж ал-Мулук, но когато един ден ги осветило слънцето, в далечината се мярнало нещо бяло.

— Какво е това? — запитал Тадж ал-Мулук.

— Това е Бялата крепост, градът, към който пътуваш!

Влезли в града и скоро се озовали на градския пазар. Спрели в един голям хан да пренощуват, завързали животните, разтоварили вещите и си починали четири дни. Наели обширен дом с прекрасно подредени стаи и се настанили в него. Везирът и Азиз си мислели как да уредят желанието на Тадж ал-Мулук.

— Нали знаете, че ако стоим тук, никаква работа няма да свършим — казал везирът. — Мисля да ти наемем дюкян на пазара за платове! Всеки, богат или беден, има нужда от прежда и платове! Ще стоиш в дюкяна, пък ако е пожелал Аллах, работата ти ще потръгне, а си и хубавец! А Азиз ще бъде твой помощник.

Облякъл Тадж ал-Мулук дреха на търговец. Отишли на пазара за платове. Сам старейшината го посрещнал. Наскачали и търговците около него, оказали почит на новодошлите, особено на стария везир, защото бил почтен възрастен човек. Всички си помислили, че везирът е търговец с двамата си синове.

— Аз съм стар и изморен от годините — заговорил им везирът. — С мене са тези момци. Дойдох във вашия град и реших да поостанем. Искам дюкян, ама да бъде на най-хубаво място! Тези двамата ще търгуват в него и ще разглеждат града. Нека се учат как се продава, как се купува, как се дава и как се взема, как се губи и пак се печели!

Огледал старейшината царския син и Азиз и много му харесали. Защото този шейх обичал да си убива времето повече с мъжкото, отколкото с женското. Намерил им дюкян посред пазара, голям, изписан, с рафтове от слонова кост и от абанос. Предал ключовете на везира и му казал:

— Вземи, господарю, и Аллах да го направи доходоносен за децата ти!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ПЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на везира Дандан:

* * *

Везирът се разпоредил да пренесат в дюкяна всички стоки и платове. Щом се съмнало, той ги отвел в хамама. Изкъпали се младежите и станали така, както го е казал стихотворецът:

Щом докосна ръката — сякаш идва ми радостна вест!

        Светлина и вода изтъкали са стройното тяло!

То блести в свойта нежност и сияе като снегове,

        ароматът на мускус влудяващ от него ухае…

Излезли те от хамама, а старейшината на пазара вече ги чакал. Те целунали ръката му, повели го към дюкяна си — оказвали му чест, нали бил най-главният търговец на пазара и им бил осигурил дюкян! А той, като видял как се поклащат задниците им, започнал да се вълнува, да бушува, да ръмжи, да хърка, гледал ги втрещено и си говорел следните стихове:

Сърцето си гледа, което харесва —

не търси ортак то, щом си хубост калесва!

                То гледа, вълнува се, тихо шепти си:

                „Ах, тази звездичка — как пищно върти се!“

Чули го какво си приказвал, спрели и го заклели да влезе с тях в хамама. Шейхът склонил. Влезли тримата и везирът — който още бил там — излязъл да ги посрещне. Поздравил старейшината, поканил го при себе си, но оня учтиво отказал, а хванал Тадж ал-Мулук за едната ръка и Азиз — за другата и влязъл с тях в друго отделение. Тадж ал-Мулук го търкал, Азиз му поливал вода. На него му се струвало, че душата му е в рая. Свършили си те работата, а той ги похвалил. После седнал до везира да си поговорят. Везирът рекъл на старейшината:

— Хамамът е най-сладкото нещо на света!

— Аллах да ти пази момчетата от зло око! — казал шейхът. — Запомнихте ли какво казаха сладкодумците в хамама?

— Аз ще ти кажа един куплет от това! — обадил се Тадж ал-Мулук:

Животът в хамама е толкова сладък,

        но кратко е времето в него!

Във рая попада се толкова рядко,

        а адът страхотен проклет е!

— И аз запомних нещо от хамама! — намесил се Азиз и пропял:

Да си в хамама, значи цветя върху скала

                студена разцъфтяват — наоколо е огън.

Ти чувстваш, че си в ад, а всъщност си във рай,

                слънца, луни въртят се, красиви, безподобни!

Възхитил се шейхът от стиховете и възкликнал:

— За бога, вие наистина сте се научили на красноречие и добрословие! А сега чуйте мене!

И той запял:

Тук благо на огъня е топлината —

духа ни събужда тъй бодър в телата!

        Не е ли туй чудо? От камъни сводът

        свежест раздава, родена от огън!

И радост се ражда, и болки минават,

дори и сълзи във очи не остават!

Старейшината на пазара ги поканил при себе си, но те отказали и отишли да си починат. Щом се съмнало и дюкяните отворили, те отишли на пазара и отворили своя. Слугите го били подготвили от добре по-добре — покрили пода с копринени черги, поставили две столчета, върху всяко от тях — кръгла царска възглавничка, обшита със сърма. По средата имало и по-голям стол само за почетни хора. Седнал Тадж ал-Мулук на едното столче, седнал Азиз на другото, настанил се и везирът посред дюкяна, застанали прави и слугите, готови да обслужват. Минавали дни, всеки ден хората идвали при тях. Везирът се замислил какво да направи, за да подпомогне царския син в трудното му начинание…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И ШЕЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на везира Дандан:

* * *

Когато веднъж Тадж ал-Мулук си седял в дюкяна, дошла една старица, видяла го каква стройна снага има, какъв е хубавец, метнала поглед към шалварите му, разглеждала го и мърморела:

— Какъв ще е този момък, ако не цар!

Поздравила го, той отговорил на поздрава, усмихнал й се — Азиз му подсказвал със знаци какво да прави. Поканил я да седне, започнал да й вее с ветрило, докато си поеме дъх, и накрая тя му рекла:

— Синко, такъв красавец си, а явно и по душа си добър… Но май не си от тези земи!

— За пръв път идвам по тези краища! — отвърнал Тадж ал-Мулук и гласът му бил звънък и сладък. — Спрях насам, колкото да поразгледам и този град!

— А какви платове си донесъл със себе си? Покажи ми нещо хубаво, защото хубавото носи само хубаво!

Затупкало сърцето на Тадж ал-Мулук при тези думи, но не схванал съвсем смисъла им. Азиз му намигнал и той отговорил:

— Имам всичко, каквото пожелаеш! Имам неща, които са прилика само на царе и на царски дъщери! За кого го искаш, за да ти разтворя онзи топ, който е най-ценен?

— Искам платно, което да отива на Дуня, дъщерята на цар Шахраман!

Зарадвал се Тадж ал-Мулук и наредил на Азиз:

— Дай тук най-хубавото от стоката ни!

Донесъл Азиз топ платно и го разгънал пред старицата.

— Избери това, то ще й подхожда! — казал Тадж ал-Мулук. — Такива неща само при мене има!

— Колко струва? — запитала тя.

— Нима трябва да се пазаря с жена като тебе за такава дребна работа! — казал Тадж ал-Мулук.

— Лицето ти е красно, делата ти — прекрасни! — казала старицата. — Щастлива ще бъде онази, която ще спи в прегръдките ти, онази, чиято снага ръцете ти ще милват, а устните ти ще целуват — дано да бъде хубавица като тебе! Как се казваш, синко?

— Тадж ал-Мулук! — отговорил той.

— Че това е име на царски син! — възкликнала старицата. — Но ти си с дрехи на търговец!

— Родителите му много са го обичали, затова са го нарекли така! — обяснил Азиз.

— Вярвам ви, пък дано Аллах да ви пази от уроки! — взела тя плата и си тръгнала. Отишла право при Дуня и й казала: — Господарке, донесла съм ти хубав плат!

Разгледала Дуня плата, харесал й и тя рекла:

— Какъв хубав плат! Не съм виждала такъв в нашия град!

— Господарке! — започнала старицата. — Да видиш пък продавачът какъв хубавец е! Сякаш Ридуан[1], без да ще, е открехнал вратите на рая и от там е изскочил търговецът, за който ти говоря. А после е дошъл в града ни, за да продава скъпи платна! Как ми се ще той да бъде тази вечер при тебе и да заспи на гърдите ти!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ШЕЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на везира Дандан:

* * *

Дуня се разсмяла от думите на старицата и рекла:

— От Аллаха се засрами, бабке! Да не си полудяла! Я дай плата да го разгледам хубавичко! — взела пак плата, разгънала го, опипала го, харесала го много и възкликнала: — Ама наистина е хубав!

— Пък ако беше видяла стопанина му…

— А ти запита ли го дали има нужда от нещо? Ако моли за нещо, нека му се даде!

— Аллах да запази твоята съобразителност! — поклатила глава старицата. — За бога, сигурно има нужда от нещо! Има ли човек, който да няма нужда от нищо!

— Иди при него! — наредила й Дуня. — Поздрави го и му кажи: „Ти ни направи чест, че дойде в нашия град! Каквито и нужди да имаш, ще ги удовлетворим с радост!“

Старицата се върнала при Тадж ал-Мулук, поела си дъх и му казала какво й била поръчала Дуня. Зарадвал се Тадж ал-Мулук и си рекъл: „Постигнах, каквото исках!“ А на старицата рекъл:

— А може ли да отнесеш писмо от мене до господарката ти, пък после да ми върнеш отговора?

— С желание и готовност! — казала тя.

— Дай ми хартия, мастилница и медно перо! — обърнал се Тадж ал-Мулук към Азиз и когато той му ги подал, написал:

Аз пиша ти, о, моя възжелана —

раздялата със теб отваря рана!

        Най-първо пламва огънят в душата.

        След него — страст изпълва ни телата.

И, трето — вече нямам аз търпение.

Четвърто — цял изпълвам се с вълнение.

        Кога пък, пето, с поглед ще те видя

        и идва ли денят за среща свиден?

Подписал го и добавил следния куплет:

Пиша ти, а сълзите текат

                и по бузите следи чертаят.

Чакам с трепет твойта доброта

                и мечтите в плът да се изваят.

Сгънал го, дал го на старицата, прибавил хиляда динара и казал:

— Майко, приеми този дар като израз на уважението ми!

Взела тя парите, отишла право при Дуня и й рекла:

— Господарке! Търговецът ти изпрати по мен писмо.

Царската дъщеря прочела писмото и възкликнала:

— Някакъв си търговец да търси среща с мене? Ако не се боях от Аллах, щях да наредя да го оковат пред дюкяна му!

— Че какво има в това писмо, та толкова е наранило сърцето ти? — запитала старицата. — Да не би да иска от тебе нещо неправедно или да ти пише колко е струвал платът?

— Той говори за любов! Откъде този дявол ще знае за мене и ще се осмели да ми пише такива неща?

— Господарке! Ти седиш във високия си дворец, никой не идва при тебе, дори птица не долита! Не те достигат зли думи и упреци, не те лаят кучета! Не ме упреквай, не знаех какво има в писмото. Но мисля, че трябва да му отговориш.

— Подай ми мастилница, хартия и медно перо! — разпоредила се Дуня и написала:

О, ти, преструващ се на влюбен, запомни:

        със мен покой желан не ще намериш!

С луната ли, простак, ще се сравниш?

        Луна със простосмъртен се не мери!

Съветвам те: щом трябва ти любов,

        бъди по-скромен! Иначе — опасно!

Ако се върнеш пак към своя зов,

        Очакват те и мъки, и нещастия!

Кълна се в милостивия Аллах,

        що движи светлините в небесата:

ако нахалстваш пак във своя грях,

        ще те обеся върху клон в гората!

Взела писмото старицата, а щом се съмнало, отишла в дюкяна на Тадж ал-Мулук и му подала писмото:

— Когато прочете писмото ти, господарката Дуня се разгневи, но аз й заговорих ласкаво, разсеях яда й, докато сърцето й се смекчи, и тя ти написа отговора! — благодарил й Тадж ал-Мулук и наредил на Азиз да й даде хиляда динара. После прочел писмото и се разплакал. Свило се сърцето на старицата и запитала: — Синко, какво толкова има в това писмо, че те разплака?

— Заплашва, че ще ме убие или ще ме обеси! — отвърнал той. — Иска да престана да я закачам! По-добре ще е да умра! Ти ще отнесеш отговор, пък тя да прави каквото ще!

Взел хартия и написал следното:

Ти вчера ме заплаши със смъртта —

        смъртта за мен почивка е желана!

За разделени влюбени е дар в нощта

        и лек за незарастващата рана!

За бога, влюбен съм и се кълна,

        че роб съм твой незаменим, единствен!

Аллах, прости ми страшната вина —

        нали ми е простено, че обичам!

Старицата взела писмото и рекла:

— Успокой сърцето си, изсуши очите си. Сигурна съм, че непременно ще постигнеш онова, към което си тръгнал!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ШЕЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на везира Дандан:

* * *

Старицата отишла при Дуня, дала й новото писмо, а царската дъщеря го прочела, разгневила се и викнала:

— Иди при него! Кажи му: „Ако продължаваш да й пишеш, тя ще ти отсече главата!“

— Ами ти му напиши тези думи в писмо! — казала старицата. — Аз ще му го отнеса и той ще се уплаши!

Дуня взела хартия и написала върху нея:

Небрежен си — а лошо ще се случи!

                Не искам, горделивец, да те видя!

Нима звездата искаш да получиш?

                Нима луната искаш да залюбиш?

Как смееш да желаеш с мене среща,

                снагата стройна страстно да притиснеш?

Я откажи се, че беда зловеща,

                нещастие жестоко ти се пише!

Дала писмото на старицата, която го отнесла на Тадж ал-Мулук. Той пък наредил следните стихове:

Съдба, не давай да остана сам,

        задето влюбен съм, тъй строго не съди ме!

Живота прекъсни ми, ако щеш, съдба,

        ала с далечната любима събери ме!

— Прости ми, че те моря без полза! — казал той на старицата и наредил на Азиз да й плати хиляда динара. — Това писмо или ще ни събере завинаги, или ще ни раздели завинаги!

— Синко! — рекла тя. — И аз искам тя да бъде твоя! Ти си луна с лъчи блестящи, тя е утринно слънце изящно! Ако не ви събера, значи без полза съм живяла! Цял живот съм хитрувала и деветдесетте стигнах, толкова ли няма да мога да свърша такава проста работа — да събера двама млади!

Успокоила сърцето му и тръгнала при Дуня, но преди да стигне, скрила писмото в косите си. Седнала до нея, поклатила глава и рекла:

— Господарке, да беше попощила косата ми — от дълго време не съм влизала в хамама!

Запретнала царската дъщеря ръкави, разбъркала косата й и започнала да я пощи. И ето че писмото паднало. Видяла го Дуня, отворила хартията, прочела я, разгневила се и викнала:

— Всичко, което ми се случи, от тебе се появи, зловредна бабичко! Ако не ме беше отгледала, ей сега щях да те цапардосам! От коя земя се появи този търговец? Няма човек, който да се мери с него по нахалство!

А старицата я погледнала и рекла:

— Ех, така е. Никой не бива да ти говори такива неща — поне от страх пред властта на баща ти! Няма да е зле да му отговориш точно в този дух!

Царската дъщеря пак взела хартия, мастило и перо и написала следните стихове:

Защо да те упреквам? Че си глупак — разбрах!

        Не ще те спрат дори и редовете страшни!

Пак казвам — престани със своята игра!

        Чер гарван смърт ти носи — жестока и ужасна.

Теб малко ще ти бъде дори жестока смърт!

        Махни се! Под земята, щом искаш, дом създавай!

Иди във нея — щом върху нея нямаш път,

        и колкото си щеш там раздялата възпявай!

Дала писмото на старицата. Тя отишла при Тадж ал-Мулук. Прочел го той, разплакал се пак и разказал на бащиния си везир, че работата по сватосването никак не върви. Везирът го изслушал и рекъл:

— Друго не можеш да сториш, но я пак седни да й напишеш писмо, току-виж я трогнеш!

И Тадж ал-Мулук написал:

О, боже, моля ти се от душа, спаси ме!

Във скърбите ми, в злото удави ме!

        Тя зла е — аз я нежно възхвалявам,

        гнети ме — аз я в стихове възпявам,

заплахи дишам… Няма край навек!

Лечител няма! Боже, дай ми лек!…

Предал писмото на старицата. Тя го взела и го отнесла на Дуня. Царската дъщеря го прочела, много се разгневила, викнала слугите и им наредила:

— Хванете тази хитра старица и я бийте с налъмите си!

Заудряли я те с налъмите си и я били, докато паднала в несвяст. После им наредила да я захвърлят зад портата. Там тя дошла на себе си, изправила се и тръгнала — присядала тук, присядала там и бавно стигнала до дома си. На сутринта отишла при Тадж ал-Мулук и му разказала всичко, което й се било случило.

— Срам ме е, майко, за това! — казал той. — Но нали всяко нещо е съдба и тя е предначертана!

— Изсуши си очите! — рекла старицата. — Аз пак ще се опитам да те сгодя за тази мъчителка, която ме преби от бой!

— Кажи ми, бабке, защо тя не обича мъжете? — запитал я Тадж ал-Мулук.

— Една нощ насън видяла някакъв ловец. Той прострял мрежа по земята и пръснал наоколо зрънца пшеница. Седнал наблизо, а през това време долетели всякакви птици и накацали по мрежата да кълват. Сред птиците имало два гълъба — мъжки и женски. Мъжкият се заплел в мрежата, заудрял с криле. Женската му се завъртяла и кацнала до него. Ловецът нищо не забелязвал, а гълъбицата разплела с човка дупката, в която бил попаднал нейният любим, дръпнала го с клюн и успяла да го откачи. Двата гълъба отлетели. По едно време ловецът пак постлал мрежата, съзрял дупката, закърпил я, хвърлил зрънца и седнал по-надалече. Птиците пак накацали. Този път в мрежата се хванала гълъбицата. Изплашили се птиците, излетял и мъжкият и не се върнал при жена си. Дошъл ловецът, хванал гълъбицата и я заклал. Господарката се стреснала, ужасена от съня си, и си казала: „Всичко мъжко е такова, добро в него няма!“

Свършила разказа си, а Тадж ал-Мулук казал:

— Майко, ще ми се да я погледна поне веднъж, пък ако ще после да умра! Измисли как да я видя!

— Тя има градина под двореца си! — казала старицата. — Ходи там веднъж на месец и влиза през тайна вратичка! След десет дни идва времето, когато ще излезе на разходка. Пази се да не те видят!

Излязъл Тадж ал-Мулук от дюкяна си и казал на Азиз:

— Братко, аз вече нямам нужда от дюкяна! Свърших си работата с него, сега ти го дарявам заедно с всичката му стока за благодарност, че тръгна с мене по чужди страни!

Приел Азиз от него този дар, после отишли при везира и споделили с него станалото.

— Какво да правим сега? — запитали го те.

— Ами да отидем в градината! — отговорил той.

Всички тръгнали към градината, видели и пазача, поздравили го. Везирът му дал сто динара и рекъл:

— Вземи тези пари и ни купи нещо за ядене! Ние сме странници, искаме да се поразходим!

Взел градинарят динарите и отговорил:

— Влезте и се разходете!

Той отишъл на пазара, а тримата влезли в градината. След малко се върнал, донесъл печено агне и хляб като памук. Те яли до насита, ръцете си измили, после и халвата поделили, а след туй седнали да си поприказват.

— Твоя ли е тази градина, или си изполичар? — запитал везирът.

— На царската дъщеря Дуня е! — отговорил шейхът.

— Колко ти плащат на месец? — запитал везирът.

— Един динар! — отговорил пазачът.

Везирът огледал градината и видял в дъното дворец, който изглеждал доста извехтял.

— Ще ми се да направя тук добро дело, че да ме запомнят! — казал той.

— Какво добро дело искаш да направиш? — запитал шейхът.

— Вземи тези триста динара! — казал везирът. — Ако е рекъл Аллах, ще направим добро дело за това място!

Прибрали се тримата у дома. На другия ден везирът довел в градината бояджия, железар и рисувач и наредил да белосат двореца, да го украсят с резби и с ковани украшения. Разпоредил се на рисувача:

— Нарисувай върху тази стена ловец, който е заложил мрежа, а в нея се е хванала гълъбица!

Художникът изпълнил заръчаното и везирът рекъл:

— Сега направи и другата стена като първата, но нека ловецът да държи гълъбицата и да допира нож до шията й! А на третата стена ще изпишеш голяма хищна птица, която е хванала мъжкия гълъб и е забила ноктите си в него!

Изпълнил рисувачът всичко, както му било наредено. Везирът му платил и се сбогували.

* * *

Минало известно време и на царската дъщеря й се дощяло да се разходи из градината — а тя отивала там само със старицата. Пратила да я повикат, заговорила й мило:

— Ще ми се да изляза в градината, да погледам дърветата и плодовете, да се отпусна!

— Нека да прескоча до дома — ще се преоблека и веднага ще дойда! — отговорила старицата. Дуня я пуснала. Бабката излязла, отбила се при Тадж ал-Мулук и му рекла: — Приготви се, облечи най-хубавите си дрехи и иди в градината! Влез при градинаря, поздрави го, а после се скрий!

Двамата се договорили какви знаци ще си подават, и тя се върнала при Дуня. Облякъл се Тадж ал-Мулук в царски, дрехи, стегнали кръста му със златен пояс, обсипан със скъпоценни камъни, и тъй издокаран отишъл в градината. Пазачът му отворил вратата и казал:

— Влез и се поразходи! — той не знаел, че царската дъщеря е поискала този ден да дойде в градината.

След малко царската щерка и старицата влезли през тайната вратичка. Пазачът притичал при Тадж ал-Мулук и му съобщил кой идва.

— Какво ще правиш, господарю? — запитал той.

— Ще се скрия в градината! — отвърнал Тадж ал-Мулук.

— Господарке — обадила се в същия момент старицата. — Нямаш нужда от слуги по това време! Докато те са с нас, няма как да се отпуснеш! Отдалечи ги от нас!

— Права си! — казала Дуня и наредила на всички слуги да се оттеглят.

После тръгнала да се разхожда из градината, а Тадж ал-Мулук я разглеждал, без тя да знае. Хубостта й го пленила още повече. Полека-лека Дуня наближила стената на стария дворец, който сега бил разкрасен по волята на везира. Царската дъщеря огледала рисунките и рекла:

— Хвала на Аллаха, точно това видях насън! — разгледала птиците, ловеца, мрежата, чудела се и се маела, после продължила: — Бабо, аз ругаех мъжете, намразих ги, а то виж каква била работата! Виж тук как ловецът коли гълъбицата! А гълъбът… Уж се е спасил, а виж какво му се е случило! Сигурно е искал да дойде при нея, горкият, сигурно е летял към нея да я спаси, но го е сграбчил хищникът и го е изял!

Старицата я забавлявала с приказки и така се доближили до мястото, където се криел Тадж ал-Мулук. Тя му дала знак да се премести под прозореца на двореца. И докато Дуня разглеждала изображенията, обърнала поглед и забелязала момъка. Вгледала се в хубостта му:

— Бабо, откъде е този красавец?

— Не го познавам! — отвърнала старицата. — Но ми се струва да е син на велик цар!

Дуня загубила ума и дума по Тадж ал-Мулук, разбудила се страстта й и тя рекла на старицата:

— Толкова е красив!

— Така е, господарке! — потвърдила старицата. После тайно дала знак на царския син да си върви. Момъкът се прибрал у дома и разказал всичко на везира и на Азиз.

* * *

А по това време царската дъщеря Дуня, обхваната от страст, безпокойство и тъга, се обърнала към старицата:

— Само ти можеш да ме срещнеш с този момък!

— Аллах да ни пази от злия дявол! — казала старицата. — Ти не искаше да видиш мъж — как така сега не се побоя да се влюбиш?

— Помогни ми да се срещна с него! Ще получиш хиляда динара и дрехи за още хиляда! Ако не ми помогнеш да го срещна, ще умра!

— Иди си в двореца! — рекла старицата. — Ще направя така, че да се срещнете! Ще си жертвам живота, стига вие да сте доволни! — прибрала се Дуня в двореца си, а старицата притичала при Тадж ал-Мулук. — Хитростта сполучи! — рекла и му разказала всичко, каквото било станало с Дуня.

— Слава на Аллаха! Кога ще се срещнем? — запитал той.

— Утре!

Тадж ал-Мулук й дал хиляда динара и я дарил с огърлица за още хиляда. Тя ги взела и отишла право при царската дъщеря, която още от вратата я запитала:

— Бабо, какви новини ми носиш от момъка?

— Узнах къде живее, и утре ще ти го доведа! — отговорила старицата.

Зарадвала се Дуня, дала й хиляда динара и огърлица за още хиляда. Бабата ги взела и се прибрала вкъщи, а на сутринта отишла при Тадж ал-Мулук, облякла го в женски дрехи и му казала:

— Върви след мене и внимавай как крачиш, не бързай, като вървиш, не отвръщай, ако някой ти заговори!

Тръгнал той след нея преоблечен като жена. Стигнали пред портите на двореца. Влязла тя — и той след нея. Минали през седем порти и щом наближили осмата, старицата казала:

— Ако сега ти викнат: „Неволнице, минавай!“, побързай! Ще влезеш в един коридор! От дясната страна е стена с много врати. Преброй пет и влез в шестата — там е твоето желание!

Тръгнала тя напред, той — след нея. Стигнали пред портата на главния пазач. Той видял старицата, зърнал, че с нея върви забулена жена — а това бил Тадж ал-Мулук, — и запитал:

— Какво прави тази неволница с тебе?

— Господарката Дуня иска да я купи, защото е узнала, че това момиче може да върши най-различни работи! Затова ми нареди да я доведа… — отговорила старицата.

— На мен господарката Дуня нищо не е казвала! Не мога да я пусна! — казал слугата. — Царят нареди никой да не припарва в двореца, без да го претърся…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ШЕЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на везира Дандан:

* * *

Старицата се престорила на гневна и викнала:

— Знам, че си умен и добродетелен, но ще отида и ще й кажа как не си искал да пуснеш неволницата на господарката Дуня! — после се обърнала към преоблечения Тадж ал-Мулук: — Минавай!

Той влязъл, преброил пет врати и влязъл в шестата. Намерил там Дуня — тя го чакала изправена. Щом го зърнала, веднага го познала и го притиснала в прегръдките си. Влязла и старицата.

— Бъди пазителка на вратата! — рекла й Дуня.

А после тя и Тадж ал-Мулук забравили всичко на света, притиснали се един към друг, прегърнали се, бедро с бедро се докоснали — и така до зори.

Когато се съмнало, старицата заключила вратата след себе си, после им донесла ядене. Те хапнали и пак се забравили — до здрач. И така — цял месец.

* * *

Когато Тадж ал-Мулук влязъл в двореца, везирът и Азиз останали да го чакат. Чакали, що чакали и разбрали, че няма да излезе. Решили, че сигурно е загинал.

— Какво ще правим? — запитал Азиз.

— Тази работа е съмнителна! — отговорил везирът. — Ако не се върнем при баща му и не му кажем какво се е случило, той много ще ни се разсърди.

Начаса се приготвили и потеглили към Зеления град, право при цар Сулейман шах. Пристигнали и му съобщили какво е станало със сина му. Скочил той, разлютил се, наредил да призоват царството му на джихад. Войската се изправила като стена до хоризонта и той тръгнал да търси сина си.

* * *

А Тадж ал-Мулук и Дуня продължавали да живеят така повече от половин година. От ден на ден обичта им един към друг ставала по-силна.

— Трябва да знаеш, любима на сърцето и душата ми, че колкото по-дълго съм при тебе, толкова нараства страстта ми, защото все още не съм ти казал онова, което искам! — рекъл Тадж ал-Мулук.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ШЕЙСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на везира Дандан:

* * *

— Какво искаш да ми кажеш, светлина на очите ми и сладост на сърцето ми? — запитала Дуня. — Ако е повече от прегръдки, целувки и преплитане на нога в нога, прави това, което ти харесва — Аллах не ни е ортак!

— Не това ми се ще! — казал той. — Иска ми се да ти кажа, че съм цар и царски син! Великият ми баща се казва Сулейман шах. Именно той изпрати някога везира си да те калесва за мене! Сега ми се ще да отида при баща си, той да изпрати пратеник при баща ти, да ни сватосат, да те омъжат за мене и да си отдъхнем!

Това било точно онова, което и на нея се искало. Така се договорили.

На следващото утро цар Шахраман седял на трона си. Влязъл главният златар, като държал в ръцете си ковчеже. Отворил го и извадил от него красива кутия за сто хиляди динара, пълна със скъпоценни камъни, рубини и изумруди. Замаял се царят, като я видял, обърнал се към един от слугите си — а той се случил точно главният пазач, същият, който се бил скарал със старицата при влизането на Тадж ал-Мулук. Рекъл царят на пазача:

— Вземи тази кутия и я отнеси на дъщеря ми Дуня!

Взел я слугата, стигнал до покоите на царската дъщеря и понечил да влезе, но било заключено. Старицата спяла при прага на вратата. Чула, че слугата тропа, изплашила се и викнала:

— Почакай, ей сега ще донеса ключа! — и избягала.

Слугата се досетил, че има нещо съмнително, насилил дръжката, влязъл в стаята и що да види — Дуня, прегърната в леглото с Тадж ал-Мулук. Спели като къпани. Ахнал от изненада! Обърнал се да иде при царя и да му съобщи какво е видял, но в този миг Дуня се стреснала, видяла слугата, побледняла и викнала:

— Кафур, скрий и ти онова, което Аллах скри!

— Не мога да скрия нищо от царя! — отвърнал Кафур и затворил вратата след себе си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ШЕЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на везира Дандан:

* * *

Кафур се върнал тичешком при царя и казал:

— Ето, връщам кутията! Не мога да скрия нищо от тебе, царю! Видях как един хубав момък спи в леглото с господарката Дуня и двамата бяха прегърнати!

Наредил царят да доведат двамата млади при него. Гневът започнал да го задушава. Посегнал да удари Тадж ал-Мулук, но Дуня подложила лицето си пред ръката му и викнала:

— Убий ме, но не закачай него!

Блъснал я баща й и наредил да я отведат в стаята й. После се обърнал към Тадж ал-Мулук:

— Горко ти! Кажи ми откъде си, кой е баща ти и как си се осмелил да спиш с дъщеря ми?

— Царю! — отговорил Тадж ал-Мулук. — Ако ме убиеш, после сам ще загинеш и всички в царството ти ще съжаляват! Аз съм син на цар Сулейман шах и не знам дали той вече не е тръгнал насам с войските си!

Цар Шахраман решил да го хвърли в затвора, докато провери дали са верни думите му, но везирът му го посъветвал:

— Царю, мисля, че трябва по-бързо да погубиш този хитрец, който се осмелява да посяга на царски дъщери!

— Отсечи главата му! — разпоредил се царят.

Хванал го палачът, стегнал го с въже, вдигнал ръка и се приготвил да отсече главата на Тадж ал-Мулук, но наблизо се вдигнали писъци, хората започнали да затварят дюкяните и царят го спрял.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ШЕЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на везира Дандан:

* * *

Разправят, царю честити, че царят изпратил човек да разбере каква е тази олелия. Върнал се пратеникът и съобщил:

— Видях войски като море развълнувано с вълни разбунтувани, конете им препускат, земята под тях трепери, но не зная отиде идат и какво дирят.

Още не свършил думите си и ето че довтасали пратеници на идващия цар, между които бил и верният му везир.

— Онова, което сега идва на земята ти, е по-страшно от гнева на древните царе! — казал той. — Това са войските на Сулейман шах, владетеля на Зеления град, на Двата стълба и на Исфаханската планина[2]. Той справедливостта и реда обича, насилието и обидите отрича. Синът му е при тебе! Ако го намери здрав, ще ти се отблагодари. Ако ли е пострадал, страната ти ще се обърне на пустиня, в която само гарвани ще грачат.

Цар Шахраман се изплашил, събрал големците си и им казал:

— Тичайте и доведете онзи момък!

А Тадж ал-Мулук все още чакал под ръката на палача. Везирът се обърнал към него и видял сина на своя цар. Пратениците развързали въжетата, зацелували ръцете и нозете му. Отворил Тадж ал-Мулук очи, познал везира на баща си и приятеля си Азиз.

Объркал се цар Шахраман, пристъпил към Тадж ал-Мулук, целунал главата му. Насълзили се очите му и казал:

— Синко, не ме кори — не кори злодея за направеното зло! Прости на посивелите ми коси и не разсипвай царството ми!

А Тадж ал-Мулук целунал ръката му и отговорил:

— Не се безпокой, ти си ми втори баща! Но се пази, ако е пострадала любимата ми Дуня!

— Не се бой за нея! — казал царят. — Тя ще получи само радост и щастие! Наредил на големците да вземат със себе си Тадж ал-Мулук и да го облекат в най-отбрани царски дрехи. През това време влязъл при дъщеря си Дуня и я намерил да плаче. Тя била взела меч, забила дръжката му в земята, насочила върха му точно срещу сърцето си между гърдите, навела се над него и си говорела:

— Трябва да се погубя, не мога да живея без любимия!

— Не прави това ти, най-лична между царските дъщери! — викнал баща й. — Прости на баща си! Само от тебе зависи дали ще те омъжа за оня момък!

Тя се усмихнала и отговорила:

— Иди и ми го доведи! — царят бързо довел Тадж ал-Мулук. Тя прегърнала любимия си, притиснала се до него и рекла: — Разтревожих се за тебе! — после се обърнала към баща си. — Може ли някой да не забележи толкова хубав момък, цар и царски син!

Цар Шахраман отишъл при везира и му казал да се върне при султана си и да му съобщи, че синът му е добре, здрав е и живее най-сладък живот. После извадил сто отбрани жребеца, сто бързоходни камили, сто мамелюци, сто роби и сто войници и изпратил всичко това в дар. Потеглил и сам извън града да посрещне гостите. Цар Сулейман шах тръгнал бързо насреща му, притиснал го в прегръдките си, сложил го да седи до неговия трон и двамата се заприказвали. Не минало много време, ето че и Тадж ал-Мулук дошъл, застанал пред него с цялата си хубост в нови дрехи облечен.

— Искам да оженя сина си за дъщеря ти пред най-почетни свидетели! — казал цар Сулейман шах.

Съгласил се цар Шахраман и наредил да извикат кадия и свидетели. Дошли те и записали черно на бяло, че Тадж ал-Мулук се е оженил за Дуня.

— Азиз е благороден мъж! — казал Тадж ал-Мулук на баща си. — Той ми служи добре, две години прекара с мене! Трябва да му приготвим стока за търгуване, да се върне с достойнство!

Приготвили за Азиз сто товара от най-скъпо и хубаво платно. Тадж ал-Мулук се сбогувал с него. Приел Азиз дара и се върнал в града си. Намерил майка си — тя му била построила посред къщи гроб и седяла край него. Заварил я с разпусната коса, сълзи от очите й се леят, а тя тихо куплети си пее:

Аз бродя, търся гроба ти безимен…

Къде си ти? Отговори ми, сине!

        Синът прошепнал: — Как да отговоря?

        Под пръст и камъни съм аз затворен,

в жестока пръст от червеи изяден…

О, забравете!… Аз съм ви забравил!…

И още не свършила песента си, когато Азиз влязъл при нея. Скочила тя към него, прегърнала го. Той й разказал какво му се било случило. Заживял при нея и цял живот оплаквал лековерието си.

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ШЕЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на везира Дандан:

* * *

А цар Сулейман шах стигнал страната си, направил на сина си втора сватба и тя продължила цял месец. И така си заживели в най-сладък живот, толкова, колкото им е определил онзи, който взема душите…

[1] Ангел пазител в мюсюлманския рай — бел.прев. ↑

[2] Очертани са приблизително крайните точки на Багдадския халифат в неговия разцвет — от Гибралтар до Исфахан в Източен Иран — бел.прев. ↑

* * *

Тогава Дау ал-Макан заговорил на везира Дандан:

— Такива като тебе отпускат тъжните сърца! Те на царе са събеседници и им подсказват как най-разумно да постъпят!

Всичко това ставало, когато правоверните обкръжавали Константинопол. Били минали четири години. Всеки искал да види роднините си. Отслабнали войниците, изморили се от обсадата. Цар Дау ал-Макан наредил да дойдат при него везирът, Бахрам, Рустум и Туркаш и заговорил:

— Вие знаете, че стояхме тук всичките тези години и не постигнахме целта си. Дойдохме да отмъстим за цар Омар ал-Нуаман, а бе убит брат ми Шар Кан. От едно нещастие станаха две! И всичко това дойде от старицата Зат ал-Дауахи! Аз се заклех, че трябва непременно да отмъстя! Какво ще кажете вие?

— Царю на времената! — заговорил везирът Дандан. — Няма полза от по-нататъшното ни стоене тук! Трябва да се върнем към земите ни, да останем там известно време, после да се върнем, да накажем тези идолопоклонници и да превземем Рум!

— Правилно мислиш! — казал царят. — Хората жадуват да видят семействата си. И мен ме тревожи мъката по сина ми Кан-Макан и по братовата ми дъщеря Када Факан — тя е в Дамаск и аз нямам никаква вест за нея!

Потеглили войските, пътували денем и нощем и накрая стигнали до Багдад. Всеки емир отишъл в двореца си, прибрал се и царят в своя. Влязъл при сина си Кан-Макан, който бил вече седемгодишен, можел да язди кон и да скача от кон. После царят си починал и наредил да доведат огняря. Щом го видял, изправил се и го сложил да седне до себе си. А през това време огнярят бил напълнял, затлъстял от ядене и покой. Шията му била станала като на слон, коремът му — като на делфин. Отслабнал бил умът му, защото през цялото време не бил излизал от мястото, където живеел. Усмихнал му се царят радостно и казал:

— Май много бързо ме забрави!

Огнярят внимателно го разгледал, а когато го познал, скочил на крака и рекъл:

— Миличък, тебе кой те направи султан?

Засмели се всички, отишъл при него везирът и му разказал каква била историята.

— Той ти бе брат и приятел! — казал той. — А сега стана цар на тази земя! Голяма добрина ще ти дойде от него! От мене съвет: Ако ти каже: „Поискай си нещо!“, ти непременно си пожелай нещо голямо, защото си му много скъп!

— Страх ме е да си пожелая нещо! — възразил огнярят. — Ами ако не ми го разреши или то не е по силите му?

— Каквото си пожелаеш, той ще ти го даде!

— Значи трябва непременно да си поискам нещо! — заколебал се огнярят. — Абе имам нещо наум!

— Кажи, за бога! — казал везирът. — Мястото на брат му да поискаш в Дамаск, пак ще ти го даде!

— Ти си причината сега да съм жив! — рекъл султанът. — Някога спаси живота ми. Поискай сега от мене каквото ти се ще. Ще ти го дам, кълна се в Аллаха! И половината царство да ми поискаш, ще те направя мой съуправител!

— Боя се, че ще поискам нещо, което не можеш да ми дадеш! Напиши ми нещо черно на бяло, че да бъда на почит сред всички огняри в град Ал-Кудс!

Разсмял се султанът, засмели се всички събрали се.

— Искай нещо друго! — казал Дау ал-Макан.

— Нали ти казах — не смея, боя се да не пожелая нещо, което ти или няма да ми разрешиш, или няма да е по силите ти да ми го дадеш!

— Хайде, искай по-бързо!

— Искам да ме направиш предводител на боклукчиите в град Ал-Кудс или в град Дамаск! — казал огнярят.

Изпотъркаляли се всички наоколо от смях, а везирът не издържал и го ударил. Обърнал се към него огнярят и викнал:

— Защо ме удряш, какво съм ти виновен? Нали сам ми каза да си поискам нещо голямо!… — и добавил: — Я ме оставете да си ходя!

Султанът поизчакал и пак се обърнал към него:

— Братко, поискай нещо, което да подхожда на моя сан!

— Добре де, искам султанството в Дамаск, мястото на твоя брат! — отговорил огнярят.

Царят веднага му подписал хартия за това и казал на везира Дандан:

— Трябва да отидеш с него! А когато пожелаеш да се върнеш, доведи и братовата ми дъщеря Када Факан!

Везирът излязъл заедно с огняря. Дау ал-Макан се разпоредил да му дадат слуги, нова носилка с легло и султански дрехи. Дал му име Забалкан и прозвище Муджахид. След месец потеглил Забалкан, а везирът тръгнал да му помага.

Стигнали в Дамаск. Влязъл огнярят в крепостта и седнал на султанския трон. Везирът Дандан започнал да го запознава с родовете на емирите, с техните санове, а те влизали при него, поздравявали го и го възвеличавали. Цар Забалкан ги посрещал, дарявал ги, отворил хазните с парите и платил на всички войници, съдел и справедливост раздавал. В същото време подготвили Када Факан, дъщерята на Шар Кан, за път.

Везирът Дандан отпътувал за Багдад заедно с нея.

* * *

Прибрали се у дома. Царят отишъл да види братовата си дъщеря Када Факан, осемгодишно момиче. Зарадвал се, като я видял, затъжил се за брат си, дарил й скъпи дрехи, огърлица и много драгоценности. Наредил да живее в един дворец с братовчед си Кан Макан. Той бил най-смелото момче, а тя — най-хубавото момиче в царството…

Раснали двамата, пораснали, станали десетгодишни. Научили ги да се бият с мечове и с копия. И така — докато станали на дванайсет години. А през това време царят се готвел за джихад. Когато свършил с приготовленията, той извикал везира Дандан и му казал:

— Решил съм да обявя сина си Кан Макан за султан, да му се порадвам, докато съм жив, да се бия и да го закрилям с гърдите си, докато умра. Ти как мислиш?

— Царю честити, извор на верни мисли! — казал везирът. — Онова, което ти е хрумнало, е добро, но е неподходящо за сегашното време по две причини. Първо, синът ти Кан Макан е още малък и, второ, знае се, че който цар направи сина си султан приживе, не живее дълго!

— Решил съм да му поставя за опекун главния привратник! — обяснил царят. — Той е вече от нашия род, нали е женен за сестра ми, той ми е вече като брат!

— Прави каквото си решил, а ние ще се подчиним на повелята ти!

Изпратил царят да извикат главния привратник и обявил пред всички:

— Това е моят син Кан Макан! От днес той ще е султан, главният привратник ще му е опекун!

— Царю на времената! — коленичил привратникът. — Но аз съм човек, присаден към благородството на твоята кръв!

— Привратнико! — казал Дау ал-Макан. — Синът ми Кан Макан и братовата ми дъщеря Када Факан са братовчеди! Аз повелявам един ден тя да се омъжи за него и призовавам всички присъстващи за свидетели!

Той дал на сина си толкова блага, колкото е трудно да се опишат, после отишъл при сестра си Нузхат аз-Заман и й казал:

— Сестро! Аз постигнах на този свят онова, което бе скрито в сърцето ми! Ти дръж сина ми под око, пък наглеждай и майка му!

Скоро царят се разболял. Когато разбрал, че смъртта наближава, той легнал на легло. Привратникът поел делата на поданиците. Царят извикал сина си Кан Макан и везира Дандан при себе си и им казал:

— Синко, когато умра, този везир ще ти бъде вместо баща! Аз напускам този свят и заминавам скоро на другия. В сърцето ми остава болката, която Аллах ще премахне само чрез твоите ръце! Ще умра и няма да мога да отмъстя на онази старица Зат ал-Дауахи за смъртта на дядо ти цар Омар ал-Нуаман и за чичо ти Шар Кан! Ако Аллах те дари с победа, не пропускай да отмъстиш! Приемай онова, което ти казва везирът Дандан, защото той е стълбът на нашето царство от дълго време!

Болестите на Дау ал-Макан продължили цели четири години, като през това време главният привратник замествал царя. Доволни били хората в царството и страната добрувала.

А Кан Макан се упражнявал в езда, мятане на копия и стрелба с лък. Същото било и с братовчедка му Када Факан. Тя излизала с него от ранно утро до късна вечер, после всеки се прибирал при майка си. Младият султан неизменно заварвал майка си приседнала при главата на Дау ал-Макан да го наглежда нощем до сутринта. Не преставали болките на стария цар, той плачел и редял следните стихове:

Отлита времето… Загина мойта сила!

Сега съм на легло без дух, безсилен…

                Най-славен бях в деня на обща слава,

                дори мечтите крайни надминавах.

Напускам днес след горда слава царство

и оскърбен отивам си напразно…

                Дано пред края си сина да зърна

                върху престола — там да го прегърна!

Да гони врагове, да отмъщава,

със меч и щит да си събира слава!

                В шега цар станах — с работа доказах,

                че цар съм… Но пък болестта ме смаза!…

След няколко дни смъртта го настигнала. Покрусили се жителите на Багдад, но минало време — и сякаш никога не е бил! Жителите на Багдад забравили и за Кан Макан и той заживял със семейството си в някакъв самотен дом. Майка му се почувствала много унизена и си казала: „Трябва да отида при главния привратник, ще помоля за малко състрадание!“ Отишла в дома на привратника, който вече бил султан на име Салсан[1]. Той още спял, тя влязла при жена му Нузхат аз-Заман и казала:

— Мъртвите не ги съдят. От толкова години Аллах не ви хвърли в нужда. Вие пък управлявате справедливо. Ти добре знаеш какво имахме и какво загубихме! Сега времето се обърна срещу нас! Дойдох при тебе да потърся добрина, след като аз съм ти правила толкова добрини. Човек умира, но оставя след себе си жена и деца…

Нузхат аз-Заман я разцелувала и й рекла:

— Сега аз съм богатата, а ти си бедната! За бога, оставихме те бедна не за друго, а защото не искахме да те наскърбим, да не ти хрумне случайно, че ти правим подаяние! Всичко, което имаме, е от мъжа ти, родния ми брат! Нашият дом е и твой дом, всичко наше е и твое, пък на нас — каквото остане!

Тя я настанила в двореца на хубаво място, близо до своите стаи. Заживяла вдовицата там добър живот заедно със сина си Кан Макан.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ШЕЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Кан Макан и братовчедка му Када Факан раснали и пораснали, станали като две клонки за плод натежали, като две луни заблестели. Станали петнайсетгодишни. Када Факан била между най-хубавите моми омайници, с лице прекрасно, снага желана, гръд натежала, слюнка — вода от Салсабил[2], стан — такъв на света не е бил, устни по-сладки от старо вино — или както я описал един стихотворец:

Най-маещото вино от устните се лее,

                от грозд на зъби бисери изстискано,

но всяко зърно от зърната на гърдите се люлее —

                света Аллах да удиви е искал!

Аллах бил събрал всички хубости в нея. Снагата строен клон засрамва, по бузите й рози пламват, а устните й като вино старо, сърцето и очите замъгляват. Или както е казал стихотворецът:

С черти изящно нежни се хубостта разкрива.

                А устните — по-ярки от всякакво червило!

Очите й — сърцето на влюбени пробиват

                тъй както меч двуостър неправедни избива!

И Кан Макан бил с красота невиждана, строен и изящен, юнак по хубост несравним, очите му — омайващ дим, не гледат сякаш във лицата, а чак надникват във сърцата. И всички смъртни му се кланяли. Пък щом брадата му покарала, възхвалявали го царедворци, възпявали го стихотворни:

Лицето му блестящо бе сякаш на мома,

но ето че по бузата пролази тъмнина,

привлече тя очите със мъжка красота

и като нож проряза със звън гръмлив света!

А друг един поет е казал:

Въздишките на влюбени жени се вплетоха

  в брадата му. Изстискаха от бузите му кръв.

И колко къщи пламнаха, неподредени, непометени!

  Очите под копринените дрехи дирят стръв…

Случило се на някакъв празник, Када Факан се събрала с приятелки — дъщери на големци и старейшини. Завъртял се Кан Макан палаво около нея и езикът му изпуснал следния куплет:

Кога ще излекуваш на влюбен брат сърцето

        и бели зъби ще се впият в бяла плът?

Ах, стиховете чуй ми! Ще дойдеш ли, където

        ще тръгнем плътно слети в безкраен нежен път?

Тя му направила знак на упрек. Той се прибрал ядосан, а тя се оплакала на майка си.

— Дъще, а може той да не е вложил лоша мисъл! — казала й тя. — Братовчед ти нищо срамно не ти е рекъл. Но ако го споделиш с някого, може да стигне до ушите на султана в изопачен вид и той да скъси живота на братовия ми син или да угаси завинаги мъжката му страст и да го превърне в жив мъртвец…

Но ето че из Багдад плъзнал слух, че Кан Макан е влюбен в Када Факан. Заговорили за това жените. Кан Макан се притеснил, изгубил търпение, умът му се замаял, но пред хората не си затраял, решил да разкрие скритата мъка, да възпее болката от тази разлъка. Но се побоял да не предизвика гнева на Када Факан и затова изпял следния куплет:

Ако потръпнеш в страх от упрека,

        че чистите й нрави омърсил си,

пак в нея потърси си ден — и утре

        тя лек ще ти даде с душата чиста!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ШЕЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че главният привратник, който управлявал като султан, най-сетне узнал, че Кан Макан се е влюбил в Када Факан. Той съжалил, че навремето двамата били оставени да живеят заедно, отишъл при жена си и й казал:

— Да се съберат дърво и огън, е опасно! Така не може да продължава! Кан Макан е вече във възрастта на мъжете! Трябва да му се забрани да ходи в женското отделение! Трябва да се забрани и на дъщеря ти да вижда мъже — на нейната възраст е време да си закрие лицето!

Когато се съмнало, Кан Макан влязъл както обикновено при леля си Нузхат аз-Заман, а тя му казала:

— Имам нещо да ти кажа… Царят чул, че си влюбен в Када Факан, и нареди да й закрием лицето! Ако имаш нужда, ще разговаряш с нея само през вратата! Не бива да я виждаш!

Потръпнал Кан Макан, дума не обелил. Споделил с майка си какво му била казала леля му, а тя рекла:

— Така стана, защото много приказваш! И приказката, че си влюбен в Када Факан, се е разнесла навсякъде! Сега, като си се влюбил в дъщеря им, как ще ядеш хляба им!

— Искам да се оженя за нея — тя ми е братовчедка и аз имам най-голямо право на това! — викнал той.

— Мълчи, че приказката ти да не стигне до цар Салсан! Те ни пращат храна всяка вечер! Ако бяхме в друг град, щяхме да умрем от глад или от унижението на просията!

Развълнувало се още повече сърцето на Кан Макан и той казал на майка си:

— Няма място за мене тук! Ще напусна двореца и ще заживея някъде из града, пък ако ще да съм на просяци съсед!

Излязъл и направил, както го рекъл. А майка му продължила да се храни от трапезата в дома на цар Салсан и вземала от дома му каквото й било нужно. Един път Када Факан срещнала майката на Кан Макан и я запитала:

— Стринко, как е синът ти?

— Очите му плачат, сърцето му е тъжно! — отговорила тя. — Не намира от своята страст избавление, оплетен от обич към тебе го мъчи вълнение!

Заплакала Када Факан и промълвила:

— За бога, не бягам аз от него за това, че не харесвам лицето му, ала от страх да не би врагове да му сторят нещо лошо! Та моята страст е два пъти по-голяма от неговата! Ако не бяха приказките на езика му, баща ми нямаше да забрани на двама ни да се виждаме!

Майката на Кан Макан разказала на сина си какво била рекла братовчедка му.

— Няма да я заменя за нищо на света! — казал той.

Така минавали дни и нощи, мятал се той като риба на сухо, ето че навършил и седемнайсет години. Понякога нощем, когато го измъчвала безсъница, си говорел: „Трябва да напусна тази страна — или ще умра някъде, или ще постигна туй, което искам!“ Но денем затаявал тези си намерения и изпявал следните стихове:

Нека бие по-силно сърцето —

        затова пък не се унижава!

Като лист на писмо е лицето,

        а сълзата — като писец на държавник!

Братовчедке, ти, дева от рая,

        слез при мене — Ридуан да те прати!

Поглед с поглед се блъска, играе —

        никой в битка такава не пати!

Ще вървя по земята широка,

        ще спасявам душата си грешна!

Плячка, слава — не търся, защото

        само тебе пак искам да срещна!

На сутринта Кан Макан, облечен в единствената си протрита риза, със седемгодишен фес на главата, с хляб от три дена в ръката, тръгнал в тъмнината. Отворили градската порта и той бил първият, който излязъл.

Когато се мръкнало, майка му го потърсила и не го намерила. Чакала ден, чакала два, че три, че цели десет дена — а от него ни вест, ни кост! Стегнала се душата й, тя заплакала, заредила:

— Сине мой, защо разбуди мойта мъка, защо остави ме в разлъка, родината си изостави, сине, кои страни те викат и пустини, кажи къде да те потърся, сине?

Така тя не ядяла, не пиела, все повече плачела и хората започнали да си шепнат:

— Къде си, Дау ал-Макан, къде си да видиш какво стана с Кан Макан! Синът далече от род и родина, от топло гнездо замина! А бащата до насита гладни хранеше и добрини раздаваше!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И СЕДЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че емири и големци донесли при цар Салсан вестта за Кан Макан:

— Той е син на нашия цар, от рода на цар Омар ал-Нуаман! — казали те. — Научихме, че е напуснал родината си!

Разгневил се цар Салсан, спомнил си за добрините, които му бил правил бащата на Кан Макан, и казал:

— Трябва да го търсим по всички страни!

Изпратил той емира Туркаш начело със сто конници. Десет дни го нямало, върнал се и казал:

— Никаква вест не узнах, никаква следа не открих!

А Кан Макан, като излязъл от Багдад, не знаел накъде да тръгне. Три дни вървял сам из равнината, не срещнал ни конник, ни пешак. Хранел се с плодовете на земята, пиел вода от реката, изчаквал да мине горещината под сенките на дървесата. После влязъл в друг път — яздил още три дни. На четвъртия видял земя зелена сред пустинята, дървета — с плодове покрити. Тази земя от облачните чаши се пояла, по нея гълъби летели и славеи си пеели, а по зелените й хълмове веел прохладен вятър.

Хапнал плодове, измил се и седнал да си почине. Мръкнало се, той спал до полунощ. Стреснал се — чул човешки глас да пее следните стихове:

Що за живот, щом от надежда няма лъч?

Лице и устни блясват и няма хорска глъч…

        Смъртта от тежката раздяла по̀ е лека —

        не мачка тя жестоко мечтите на човека!

О, радост чудна на възлюблени скърбящи!

Кога пак среща търсена съдбата ще им прати?

        Дали отново с пролетта и със цветята

        ще лъхне пак на обич чиста аромата?

Като златисто вино дали отново ще я пия,

земя цъфтяща да целуна, с вода студена да се мия!

Не видял никого в тъмнината. Тръгнал по брега на реката и там чул как гласът произнесъл:

Щом страданието липсва в любовта,

        щом сълза по бузата не капе,

то значи, че не съществува тя,

        то значи — победила е съдбата!

Тя каза: „Ти ме омагьоса!“ Казах:

        „Аллах със обич всички омагьосва!“

Лицето свежо ми душата смазва,

        а хубавият сън стопи се — восък!

Ухание прекрасно си запазих

        в сърцето си от тебе — и го нося!

Кан Макан разбрал, че човекът е влюбен като него, но му е забранено да се срещне с онази, която обича. Закашлял се високо и викнал:

— Ей, пътнико в тази тъмна нощ, ела при мен, разкажи ми историята си, пък може да те утеша в нещастието ти!

Пътникът, който се казвал Сабах, отговорил:

— Ти, който се обаждаш там и чул си песента ми сам, отговори: дали от този свят си син, или от другия си джин? Отговори, ала побързай ти — ако ли не, с живота се прости!

— Роднините ми няма да ме разменят за злато! — възкликнал Кан Макан. — Аз беден съм и нямам нито малко, нито много! Откажи се да получиш за мене дар, вземи ме по-добре за спътник свой, другар — и да напуснем земята на Ирак!

Ядосал се Сабах, разгневил се и викнал:

— Горко ти за обидните думи, о, куче презряно! Вдигни ръцете си покорно, че иначе ще пострадаш!

— Как така да вдигна ръце покорно? Нима си толкова подъл и злобен? Ще ти се смеят бедуините, че си пленил момче голобрадо! С позор ще покриеш името си, пътнико! Я излез на бойното поле да видиш дали рицар или глупак си срещнал!

— О, божии чудеса! — засмял се Сабах. — Ти си във възраст на хлапак, а се държиш като юнак! С приказки добре се пъчиш, ала дали тъй знаеш да побеждаваш и с юмруци?

— Ако искаш да ме вземеш за пленник и слуга, остави оръжието си, запретни ръкавите си и ела да се преборим! Който надвие, ще направи другия свой слуга! — предложил Кан Макан.

— Много говориш, защото скъпиш живота си! — отвърнал Сабах, но оставил оръжието си, засукал ръкави и двамата се вплели един в друг. Изведнъж бедуинът усетил, че момъкът го е вдигнал с една ръка, сякаш тегли злато на кантар, зърнал краката му, сякаш вкопани в земята като минарета здрави, като планини корави. Разбрал, че е проявил глупост, като се съгласил да се борят, и си помислил: „Защо не го убих с меча си?“

— Пусни ме, момко! — примолил се той. А Кан Макан, сякаш не чул думите му, го понесъл към реката. — Юначе, какво ще правиш с мене? — запитал Сабах.

— Ще те хвърля в тази река! — отговорил царският син. — Тя ще те изхвърли в страната ти! Там ще те види племето ти, ще узнае колко си бил честен в доблестта си и искрен в любовта си!

— О, незнаен рицарю, не прави това неправедно дело! Заклевам те в братовчедка си, господарката на красотата!

Тогава Кан Макан го отпуснал на земята. Щом се видял свободен, Сабах грабнал щита и меча си и тръгнал да напада.

— Разбрах какво си намислил, още щом грабна щита и меча! — рекъл Кан Макан. — Мина ми през ума, че за честна борба са ти къси ръцете! Но за да не се колебае сърцето ти, аз те оставям да избереш: дай ми щита, а ти ме нападни с меча! Или ти мене ще убиеш, или аз — тебе!

Хвърлил Сабах щита и нападнал с меча. Кан Макан грабнал щита и посрещнал с него ударите. А Сабах при всеки удар викал:

— Ето, това е последният… Решаващият… — размахвал меча с все сила, но ето че отмаляла ръката му. Кан Макан се хвърлил върху него, хванал го с две ръце, проснал го на земята, завързал го и го повлякъл към реката.

— Какво искаш да правиш с мене, рицар на рицарите? — приплакал пак бедуинът.

— Нали ти казах! Ще те пратя по реката при племето ти, нека те видят що за юнак си — тогава ще си помислят дали да те женят за братовчедка ти!

Разтреперил се Сабах, заплакал, завикал:

— Не прави това с мене, рицар на времената! Нека бъда един от верните ти слуги!

Простил му Кан Макан, взел дума, че Сабах ще му бъде най-добър другар, и го пуснал на свобода. Бедуинът извадил от торбата си три ечемични питки. Двамата похапнали, измили се, помолили се и седнали да си поговорят.

— Къде отиваш? — запитал го Кан Макан.

— Отивам в Багдад! — отговорил Сабах. — Ще живея там, докато събера откуп за невестата си!

— Тогава тръгвай! — казал Кан Макан.

Простил се с него бедуинът и потеглил към Багдад. Кан Макан останал сам и си рекъл: „Ех, живот, как да се върна към бедността! О, велики Аллах! Ти, който изпращаш дъжда и раждаш всичко, моля ти се, бъди щедър в своята милост! Ще следвам само твоя път!“ И докато седял, ето че по пътя се задал конник, ала не яздел изправен, а се клатушкал отпуснат на гърба на животното — явно бил тежко ранен. Стигнал до царския син и по бузите му потекли сълзи, а от устните му се отронили следните думи:

— О, бедуинско чедо, бъди ми приятел, докато все още дишам! Налей ми малко вода, макар водата да не е полезна за раните. Ако оживея, ще ти дам толкова, че ще се простиш с бедността, а ако умра — ще си щастлив, че си извършил добро дело!

А конникът яздел такъв кон, че човек да се замае от красотата му — с нозе като мраморни колони — през войните врагове да гони! Кан Макан се развълнувал и си казал: „Този кон е от приказките!“ Помогнал на конника да слезе, дал му да пие вода, постоял до него, докато си поеме дъх, и запитал приятелски:

— Кой направи това с тебе?

— Аз съм конекрадец — отвърнал конникът. — Казвам се Гассан и съм страшилище за всеки жребец! Чух за този кон в страната Рум, бил любимият кон на цар Афридун. Нарекъл го Канун, ама му викал Маджнун. Отидох за него чак в Константинопол. Ето че се появи една старица, румите много си я тачат и почитат. Името й е Шауахи Зат ал-Дауахи. Тя яздеше този кон. Бе тръгнала към Багдад при цар Салсан, да го моли за мир и приятелство. Следих ги, но все не можех да го грабна. Боях се да не би да влязат в Багдад, преди да съм измислил как да го грабна. Но ето че се появиха петдесет разбойници, от ония, дето грабят търговците по пътищата. Вождът им се казва Кахардаш, умее да се бие като лъв и всички юнаци бягат пред него като пеперуди. Той излезе срещу старицата, обкръжи хората й, обърка ги, плени ги. Взе коня и го подкара пред себе си.

Когато разбра, че е пленена, старицата заплака и викна на Кахардаш:

— Какво ще правиш с една бабичка и с няколко роби? Взе коня, значи получи каквото ти трябваше!

Така го залъгваше и той я пусна заедно с робите. После потегли с другарите си. Тръгнах след тях. Накрая откраднах коня и го яхнах. Те ме усетиха, обкръжиха ме, мятаха по мене стрели и копия, раниха ме на няколко места, но Канун Маджнун се сражаваше заедно с мене — изведе ме от там като падаща звезда, като летяща стрела. Три дни тича, без да хапне нещо, без вода да пийне. Ти ми направи добро, пожали ме. Виждам, че си лошо облечен, но че си имал и по-добри времена. Как се казваш?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО СЕДЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Кан Макан му разказал живота си от начало до край. А конекрадецът казал вежливо:

— Носиш в себе си велико потекло и огромно зло. Късметът ти още не е дошъл, но ще бъдеш велик рицар! Ако можеш, качи се на коня, заведи ме в страната ми. Ако имам още сили, ще бъда с тебе! Ако умра по пътя, вземи този кон, ти си най-достойният за него!

— Ако можех, и на плещи щях да те нося — възкликнал Кан Макан. — Ако животът ми принадлежеше, щях да ти дам половината и без да ми даряваш този жребец, защото съм от род, който спасява онези, дето са в беда, и прави добрини пред лицето на всевишния Аллах!

— Почакай малко! — човекът затворил очи, разтворил ръце и казал: — Свидетелствам, че няма бог освен Аллаха и нашият господар Мохамед, Аллах да го приветства, е пратеник на Аллаха!

Така той се приготвил да умре и казал следните стихове:

Потисках хора, прекосих страни

        и цял живот със вино се наливах!

Реките газех да крада жребци,

        събарях домове, души избивах…

Злини безброй… Огромни престъпления…

        Убиец съм! И кървав съм злодей!

Мечтаех в бой да падна подкосен и

        на този кон… Но — жалко, не биде!

Аз цял живот съм крал коне, а виж ме:

        умирам паднал и недраг-немил!

Ах, изморих се… И сега безимен

        аз коня си на странник съм дарил…

Той затворил очи, въздъхнал дълбоко и душата му напуснала този свят. Кан Макан му изкопал гроб, изтъркал и сресал добре коня и пак се убедил, че подобен жребец няма дори в обора на цар Салсан.

А ето какво станало между цар Салсан и везира Дандан.

Везирът престанал да се подчинява на царя. Половината войници се заклели пред Дандан, че не признават друг султан освен Кан Макан. Везирът напуснал града и се оттеглил с тези войници в чужди земи. Заклел се да не прибере бойния меч в ножницата, докато не сложи на престола Дау-ал-Макановия наследник.

Щом цар Салсан разбрал, че в държавата не искат да му се подчиняват, много му се приискало при него да се върне Кан Макан, та да го постави начело на войските си, които все още му се подчинявали, и така да укрепи положението си.

Търговци донесли тези вести до Кан Макан и той бързо се върнал в Багдад яхнал жребеца Канун Маджнун. Цар Салсан бил смутен, когато чул, че племенникът на жена му е пристигнал в града. Наредил да излязат всички воини и знатни хора от Багдад, да го приветстват и да го доведат в двореца. Щом зърнал цар Салсан, Кан Макан се поклонил и целунал ръцете и нозете му.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО СЕДЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че султанът, щом зърнал коня на Кан Макан, тутакси го познал. Нали го бил виждал, когато обсаждали кръстопоклонниците заедно с цар Дау ал-Макан и когато бил убит Шар Кан.

— Ако навремето баща ти можеше, щеше да откупи този ат за хиляда жребеца! — казал султанът.

Царят заповядал да дарят Кан Макан с великолепни одежди и с няколко жребеца. Отредил му най-просторните покои в палата си. Показал се щедър и разточителен, защото се страхувал от замислите на везира Дандан. Кан Макан отишъл при майка си и я попитал:

— Мамо, как е чичовата ми щерка?

— Сине мой — отговорила тя, — страстите погубват мъжките глави! Забрави я, че може зле да си изпатиш! Ще ида при нея, но няма да я посветя в желанието ти!

Кан Макан й доверил, че Зат ал-Дауахи се готви да дойде в Багдад.

— Тя уби чичо и дядо! — добавил той. — Трябва да изтрия срама и да отмъстя, като пролея кръвта й.

Излязъл от дома на майка си. Срещнал една старица. Тя се казвала Саадана[3]. Разказал й той за любовта си към Када Факан. Помолил я да иде при нея и да смекчи сърцето й.

— На твоите заповеди, господарю! — рекла старицата и се отправила към двореца на Када Факан. Когато се върнала, му казала, че Када Факан му праща много здраве и обещава да го навести точно в полунощ.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО СЕДЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че точно в полунощ Када Факан дошла при него загърната в черно копринено наметало и го събудила:

— Как смееш да твърдиш, че ме обичаш, щом спиш като пън?

— Бога ми, сърце мое, заспах, защото се надявах, че ще те видя в съня си! — рекъл той.

И след като го плеснала нежно, Када Факан изпяла следните стихове:

О, ако любовта ми бе желал,

нямаше да те заваря тук заспал.

        Ти само се кълнеш, че ме обичаш,

        в любов и вярност що ли ми се вричаш?

Ей богу, братовчеде, вече знам:

ти угаси любовния ми плам.

Кан Макан се засрамил от думите й. Двамата се прегърнали и останали така, докато звездочелото утро прогонило тъмата и пукнала зората. Кан Макан отронил тежка въздишка и заредил следните стихове:

Дочаках те, приятелко, след тягостна раздяла,

на устните със огърлица от бисери изгряла!

        След хиляди целувки, прегърнал те блажено,

        нощта прекарах с буза до твойта долепена.

Но блесна утро светло — потръпнахме в захлас, —

то беше остра сабя, извадена пред нас!

Када Факан се прибрала в покоите си. Ала една от царските робини я видяла, явила се пред цар Салсан и му разказала всичко. Той веднага отишъл при Када Факан, извадил меча си и замахнал да й отсече главата, но дотичала майка й Нузхат аз-Заман и занареждала:

— За бога, зло не й прави! Сред хората ще плъзнат клюки, пред всичките царе ще се посрамиш. Кан Макан не е способен на позорни дела. А и ти май си забравил, че везирът Дандан събира войскари, за да качи Кан Макан на престола ти!

— Тъй ще го подредя, че няма да го побере не само царството ми, но и царството небесно! — отвърнал Салсан. — Та не му ли угаждах? Но този път ще му дам да се разбере!

* * *

На другия ден Кан Макан отишъл при майка си и й рекъл:

— Мамо, решил съм да стана разбойник, да нападам тържищата за коне и добитък, за бели и черни роби! И щом забогатея, ще поискам ръката на Када Факан от чичо си Салсан!

— Сине, парите людски лесно не можеш да обсебиш! — отвърнала тя. — Очакват те мечовете и копията на пазачите им! Крадецът трябва да премери силите си с тях, както ловецът — с лъвовете и с пантерите!

Той поръчал на старицата да каже на Када Факан, че тръгва по света, за да натрупа пари и да я откупи за жена. Заповядал й без отговор да не се връща. Тя отишла при Када Факан и донесла отговора й.

— Када Факан ще бъде при тебе точно в полунощ!

Кан Макан чакал, без да мигне, но пак не усетил кога тя влязла при него. Той й съобщил решението си. Тя се разридала.

Кан Макан излязъл с препасан меч, нахлупена чалма и забрало на лицето, възседнал жребеца си Канун и го пришпорил из улиците на града. Минал през една от вратите на Багдад и, не щеш ли, отнейде изникнал приятелят му Сабах, който го настигнал и го поздравил.

— Братко мой, отде у тебе този жребец и това богатство? — попитал Сабах. — Погледни, на мен само мечът ми остана!

— Ловецът се връща от лов едва след като е ударил нещо! — отвърнал Кан Макан. — Всеки с късмета си! Малко след като се разделихме, ме споходи сполука. Защо не тръгнеш с мен по белия свят?

Сабах се съгласил. Пътували четири дни. Хранели се с месото на убити газели и пиели вода от изворите. На петия ден стигнали до висока планина. В подножието й се ширели пасбища, а из тях — камили, овце, крави и коне. Те пасели трева по хълмовете и долините, а малките им играели край кошарите. Като видял добитъка, Кан Макан решил да се впусне в бой и да заграби много камили.

— Хайде да отвлечем този добитък, макар че стопаните му сигурно много милеят за него! — казал той на Сабах.

— Милостиви благодетелю! — отвърнал бедуинът. — Толкоз много стопани не можем да победим! Ще си навлечем голяма беда!

Кан Макан се подсмихнал. Разбрал, че Сабах е страхливец, и го оставил. Връхлетял сам връз стадото пощръклели камили и го подкарал пред себе си ведно с кравите, овцете и конете. Застигнали го робите пазачи, въоръжени с тежки мечове и дълги копия. Оглавявал ги конник турчин, изкусен в хвърлянето на копие и във въртенето на меч. Той викнал на Кан Макан:

— Тежко ти! Та тоя добитък принадлежи на две шайки разбойници. Наскоро са им отвлекли един приказен жребец. Заклеха се да не се върнат тук без него!

Кан Макан посочил Канун и се провикнал:

— Това е конят, който търсите! — и препуснал срещу тях като зъл демон пустинник. Наближил първия конник и го изтърбушил. После сторил същото с втория, третия и четвъртия и повалил всички мъртви. Робите се уплашили и Кан Макан им викнал: — А сега вие, кучи синове, подкарайте камилите и конете, че инак кръвта ви ще изтече от копието ми!

Робите подкарали добитъка. Но през това време в далечината се вдигнал огромен прашен облак и зад него се появили сто разгневени конници. Щом ги видял, Сабах побягнал към хълма, напуснал бойното поле и гледал битката от високото. Стоте конници заобиколили Кан Макан. Един от тях застанал срещу него. Той бил главатарят на шайката и се казвал Кахардаш. Двамата кръстосали мечове. Но Кан Макан го изненадал с удар, който отнесъл чалмата и шлема му. Кахардаш се побоял и се провикнал:

— Подарявам ти живота! Вземи колкото си щеш от добитъка, и си върви по пътя.

— Не ти липсва мъжеството на благородните, но май ме преценяваш погрешно! — отговорил Кан Макан. — По-добре не се грижи за стадата си, а гледай ти да си спасиш живота!

— Ако знаеше кой съм, нямаше да изречеш тези дръзки слова! — викнал Кахардаш. — Всеки знае, че съм по-силен от лъв и че името ми е Кахардаш! Искам да ми дадеш коня, който си възседнал, и да ми кажеш как му стана стопанин и кой ти го даде!

Кан Макан отвърнал:

— Този жребец бе предназначен за свако ми Салсан от една старица, на която дължим кръвна мъст заради дядо ми и чичо ми!

— А кой е баща ти?

— Аз съм Кан Макан, син на цар Дау ал-Макан и внук на цар Омар ан-Нуаман!

— Върви си по живо, по здраво, баща ти бе щедър и благороден човек!

— Бога ми, оставам глух за твоите ласкателства!

Двамата се втурнали един срещу друг. Конете им слепили уши и вирнали разярено опашки. Били се без почивка като витороги овни и Кахардаш се опитал да прободе Кан Макан, но той му се изплъзнал и промушил гръдта му. После наредил на робите да потеглят. Тогава и Сабах се спуснал от хълма и отрязал главата на Кахардаш. Кан Макан се засмял и му рекъл:

— Ех, Сабах, смятах те за герой в битките!

— Не забравяй своя покорен слуга, когато разпределяш плячката — отвърнал Сабах. — Дано тя ми помогне да се оженя за братовчедка ми Наджма[4].

— Не се бой, ще получиш своята част! Но по-добре се погрижи за стоката и за робите!

И Кан Макан си тръгнал за дома. Но още преди да влезе в Багдад, за подвига му узнало цялото царско войнство. Видели плячката, добитъка и главата на Кахардаш, набучена на копието на Сабах. Търговците също я познали, зарадвали се и рекли:

— Аллах най-сетне отърва людете божии от този разбойник!

Откарал Кан Макан цялата плячка до двореца, а копието с главата на Кахардаш побил пред дверите му. Свикал народа и му раздал конете и камилите.

* * *

Научил се и царят за пристигането на Кан Макан. Сбрал царедворците и рекъл:

— Искам да ви посветя в тайните си намерения! Кан Макан може да стане причина за моята смърт! Но най-опасни са близките му! Везирът Дандан не оцени великодушието ми и тръгна да събира войскари, за да качи на трона ми Кан Макан под предлог, че уж царството ми принадлежало на баща му и на дядо му!

— Господарю! — отговорили те. — Ако не знаехме, че ти си го отгледал, досега да сме се справили с него!

— Най-добре ще е да го убием! — рекъл царят. — Но преди това искам да ми се закълнете във вярност.

Мълвата за заговора достигнала и до ушите на Када Факан. Тя викнала старицата, която й носела вести от братовчед й, и й заръчала да отиде да го предупреди. А Кан Макан изслушал старицата и й наредил:

— Поздрави братовчедка ми и й кажи, че земята принадлежи на Аллаха!

Старицата предала думите му на девойката. Када Факан се разтревожила и заплакала.

А цар Салсан намислил да прати убийци подир Кан Макан. Но не му се щяло убийството да стане в Багдад. Затова им наредил да изчакат и когато младежът напусне града, да го нападнат.

Така се случило, че Кан Макан отишъл на лов. С него тръгнал и Сабах. Кан Макан уловил десет газели. Сред тях имало и една ваклоока, която плахо се озъртала. Пуснал я Кан Макан, а Сабах го попитал:

— Защо я освободи? — Кан Макан не му отговорил, а само се разсмял. После пуснал и останалите газели. — Пусни и мене тогава! — примолил се бедуинът. — Искам да си ида у дома!

В това време в далечината се вдигнал облак прах от препускащи коне — това били конниците на цар Салсан. Те се спуснали срещу Кан Макан, но той ги избил до крак. Накрая се задал и самият Салсан — той препускал подир войниците, но като ги видял убити, се върнал обратно. Само че близките на убитите го спипали и го вързали.

Кан Макан напуснал бойното поле и както си вървял, видял млад момък. Поздравил го. Момъкът отвърнал, после влязъл в дома си и изнесъл две тави с кисело мляко и с попара. Поставил ги пред Кан Макан и рекъл:

— Мили госте, заповядай! Да ти е сладко! — но Кан Макан отказал. — Какво ти е, та не ядеш? — попитал момъкът.

— Поел съм обет! — отвърнал Кан Макан. — Цар Салсан похити моето царство! То принадлежеше на баща ми и на дядо ми! Заклел съм се да не ям, докато не му отмъстя!

— Ти вече си освободен от своя обет — му рекъл момъкът. — Цар Салсан е в тъмница! Дните му са преброени!

— Къде са го затворили?

— Ей в онази висока кула!

Кан Макан видял кулата. Там постоянно влизали някакви хора и биели Салсан. Почакал да се мръкне, отправил се към затвора, където бил хвърлен доскорошният цар. Кучета вардели кулата и скочили с лай срещу него, но Кан Макан им дал месо и така се добрал до кулата. Проникнал до цар Салсан и напипал в тъмното главата му.

— Кой е там? — викнал Салсан уплашено.

— Пред тебе е човекът, когото искаше да погубиш — отвърнал Кан Макан. — Не ти ли стига, дето заграби царството ми, ами искаш и живота ми да вземеш?

Салсан започнал да се оправдава, да лъже и маже. Кан Макан му простил и рекъл:

— Хайде, тръгвай след мен, ще те измъкна от тук!

Излезли от зандана, Сабах ги чакал с две кобили, а те ги яхнали и препуснали извън града. На сутринта решили да се върнат заедно в Багдад. Сабах рекъл:

— Ще препусна напред да съобщя на хората радостната вест!

Така и сторил. Разгласил новината, наизлязло мало и голямо с дайрета и със зурли. Появила се и Када Факан. Всички говорели само за Кан Макан.

— Нека той да ни бъде цар, султан да ни бъде Кан Макан! Нека наследи царството на дядо си!

А Салсан отишъл при Нузхат аз-Заман.

— Чувам, че всички твои поданици неспирно хвалят племенника ми Кан Макан! — рекла тя.

— Едно е да чуеш, друго е да видиш! — казал Салсан. — Аз пък го видях и не ми се стори чак толкова съвършен! Хората са като папагалите и се влияят един от друг! Но кой владетел би се примирил и кой цар би се съгласил да предаде властта си на един незначителен сирак?

— Какво си намислил? — попитала Нузхат аз-Заман.

— Намислил съм да го убия!

— Ако към чуждите коварството е непростим грях, то към своите е недопустим позор! — казала му Нузхат аз-Заман. — Най-добре е да му дадеш Када Факан за жена! Чуй какво е казано в прастари времена:

Ако на власт съдбата другиго издигне,

а тебе пък, достойния, немилост те постигне,

зли мисли, спотаени в сърцето, разпъди

и непременно властникът ще те възнагради!

        Но за доброто сторено недей да разтръбяваш,

        постъпиш ли така, ти сам се принизяваш!

От булката в харема, знам, и по-красиви има,

но на съдбата тя е избраница любима!

Но Салсан бил твърдо решен да погуби Кан Макан. Замислил се как да го стори, и измислил — чрез вярната робиня Бакун, изкусна в козните и сплетните! Тя била истинска вещица, лукава до мозъка на костите си. Бакун била отгледала Кан Макан и Када Факан и затова Кан Макан я обичал и й се доверявал.

Цар Салсан пратил да я повикат, разказал й какво е наумил, и й заповядал да убие младежа, като й обещал щедра награда.

— Ще изпълня заповедта ти, благодетелю, но преди това искам да ми дадеш един ханджар, намазан с отрова! С останалото ще се заема аз! — отговорила тя.

Салсан заповядал да й донесат ханджар. Робинята се запътила към Кан Макан, който седял замечтан за принцеса Када Факан.

— За среща час вече настъпи, отлетяха дните на разлъката! — рекла робинята.

— Как е Када Факан? — попитал младежът.

— Всецяло е погълната от любов към теб! — отвърнала Бакун и добавила: — Тази нощ ще будувам край теб! Ще ти разказвам приказки за влюбени и ще те забавлявам!

Седнала до него със скрит под дрехата ханджар и ето какво му разказала:

[1] Покорен, добър (от араб.) — бел.прев. ↑

[2] Река в мюсюлманския рай — бел.прев. ↑

[3] Щастлива, ощастливена. Типично име на освободена черна робиня — бел.прев. ↑

[4] Звезда (от араб.) — бел.прев. ↑

Приказка за хашишаджията

Най-прекрасният разказ, който са чували ушите ми, е за един човечец, дето разпилял по жени парите си и останал без пукнат грош. Притъмняло му пред очите и тръгнал из тържищата да дири нещо за ядене. Стигнал до една баня. Влязъл, свалил си дрехите и ги свил на вързопче.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО СЕДЕМДЕСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила приказката, която дойката разказвала на Кан Макан:

* * *

Човечецът тръгнал към басейна. Наоколо нямало жива душа. Решил да подъвче късче хашиш. Лапнал го, но главата му се замаяла. Строполил се върху мраморните плочи. Привидяло му се, че двама роби са застанали до главата му. Единият държал таса за баня, а другият — кесето и други теляшки принадлежности. Телякът му казал:

— Господарю, време е да си вървиш! Току-виж ти прилошало! — дръпнал го за ръката и го препасал с пещемал от черна коприна. Стигнали до стая, напръскана с благовония. Разрязали му диня и го сложили да седне на абаносово столче. Телякът почнал да го търка, а другият го поливал. Хубавичко го разтрили и му рекли:

— Честита ти баня, благодетелю! — и излезли.

Човекът си свалил пещемала и почнал да се смее. Помислил си: „Какво ги е прихванало да се обръщат към мен като към везир? Май ме бъркат с някого. Ако се разчуе, като нищо ще ми хвръкне главата!“

Сетне се озовал на някакъв чардак с голямо царско легло. Роби го настанили да седне. Присънило му се как държи в прегръдките си чудна девойка. Целунал я и легнал до нея. Тъкмо я бил хванал за бедрата и се притиснал до нея, когато изведнъж го разбудил вик:

— Ставай, голтако! Пладне стана, а ти още спиш!

Отворил очи и разбрал, че е заспал до басейна с хладката вода. Наоколо му се били струпали хора. Те се подигравали на щръкналата му мъжка сила — пещемала го имало само насън! Разбрал, че всичко е било само халюцинация от хашиша. Натъжил се, погледнал към оня, дето го бил събудил, и казал:

— Да бе почакал поне края на съня!

— Не те ли е срам, хашишаджия такъв? — развикали се хората. — Затворил си очи за сън, а срамотиите си показваш навън?

И го посинили от бой…

* * *

Кан Макан се превил от смях и рекъл:

— Какъв чудноват разказ, дойке. Не съм чувал досега подобен. Хайде, разкажи ми още нещо!

И тя му заразказвала. Така се изнизала почти цялата нощ. Тогава Бакун си рекла: „Най-сетне сгода да го убия!“ Измъкнала ханджара, но изневиделица влязла майка му. Кан Макан отворил очи и я видял. А пък тя била дошла, защото Када Факан я предупредила, че царят се готви да убие сина й. Била й казала:

— Стринко, тичай! Пази го! Развратната Бакун се готви да го убие!

Робинята се изнизала тихомълком. Не й се вярвало, че е отървала кожата. С лукавата си досетливост разбрала, че някой е предупредил майката.

— Сине! Тази нощ е благословена, защото Аллах те спаси от тая проклетница! — казала майката и му съобщила как е научила за заговора срещу него.

— Мамо, кой смее да посегне на живота ми? — запитал той. — Не виждаш ли, че съм жив и здрав! Но я най-добре да се махнем от тези злодеи и Аллах да прави каквото желае!

Кан Макан напуснал града и се присъединил към везира Дандан. Веднага след това цар Салсан се скарал с жена си Нузхат аз-Заман, която — заедно с дъщеря си — също напуснала града и побързала да догони Кан Макан при везира Дандан. Настигнали ги още Салсанови сановници, които били решили да преминат на тяхна страна.

Отцепниците мислили, мислили и измислили да нападнат ромейския цар Румзан и да покоря земите му. Тръгнали на поход, но паднали в плен след дълги премеждия, за които няма надълго да разказваме[1].

* * *

Когато се съмнало, цар Румзан заповядал да му доведат Кан Макан, везира Дандан и останалите пленници.

— Везире — казал той на Дандан, — сънувах, че съм паднал в един трап, като в черен кладенец! Измъчваха ме така, че не можех да се изправя на крака! Не щеш ли, в краката си видях златен колан. Протегнах ръка и що да видя — в ръката ми два колана! Препасах се с тях, а те пак станаха един!

— Всемогъщи господарю — заговорил Дандан. — Твоят сън показва, че скоро ще откриеш свой изчезнал брат, племенник, братовчед или друг някой от своя род!

Царят огледал Кан Макан, Нузхат аз-Заман, Када Факан, везира Дандан и останалите пленници и си рекъл: „Ако избия тези хора, бързо ще се върна в моята страна и няма да има опасност царството да се изплъзне от ръцете ми“.

Румзан повикал палача и му заповядал да обезглави Кан Макан. Но ненадейно се появила дойката му Марджана и попитала:

— Царю честити, какво си намислил?

— Решил съм да убия пленниците и да хвърля главите им в краката на техните войскари! — отвърнал Румзан. — Така ще приключа решителната битка и бързо ще се върна в страната си!

— Как ти дава сърце да убиеш племенника, сестра си и племенницата си? — попитала тя на ромейски.

— Нещастнице! — викнал царят, пламнал от гняв. — Не помниш ли, че те убиха майка ми, а баща ми отровиха? Нали тогава ти ми даде едно скъпоценно мънисто и ми каза, че то било на баща ми?

— Така е… Обаче нещата са твърде заплетени. Майка ти беше чудна хубавица, а за смелостта й се говореха легенди. Баща ти пък беше Омар ал-Нуаман, владетел на Багдад и Хорасан. Брат ти Шар Кан, също син на Омар ан-Нуаман, бе пратен на война. Той попадна в двореца на майка ти царица Абриза, където прекара цели пет дена. Но Шауахи Зат ал-Дауахи, побърза да каже на баща ти. Майка ти прие исляма от брат ти Шар Кан, а после двамата тайно потеглиха за Багдад. Аз, Рейхана и още двайсет робини я съпроводихме, след като също приехме исляма! Цар Омар ал-Нуаман видя майка ти Абриза и сърцето му пламна от любов по нея. Една нощ той влезе в покоите й и после майка ти забременя с теб. Тя имаше три скъпоценни зърна. Даде ги на баща ти, а той на свой ред даде едното мънисто на дъщеря си Нузхат аз-Заман, второто — на брат ти Дау ал-Макан, а третото — на брат ти Шар Кан. После царица Абриза си взе мънистото от Шар Кан и го скъта за тебе. Когато наближи време да се родиш, тя извика един черен роб на име Гадбан и го помоли да ни придружи. Той ни помогна да излезем от града, но беше голям мръсник, реши да се погаври с нея. Тя пламна от гняв и тъй ти се роди. Робът се уплаши, прободе я с камата си и побягна. Тогава дойде твоят дядо Хардуб, царят на ромеите. Видя, че свидната му дъщеря лежи убита. Пренесохме майка ти и я погребахме в двореца й, а аз те взех при себе си и те отгледах. Окачих на врата ти скъпоценното зърно. Когато порасна, не посмях да ти кажа истината, за да не пламне братоубийствена война! Дядо ти ми заповяда да запазя тайната. Затова и никой не ти каза, че твой баща е цар Омар ал-Нуаман. Когато стана господар на царството, аз вече трябваше да ти кажа, но едва сега се осмелявам да разбуля тайната.

* * *

Чули пленниците думите на робинята Марджана и Нузхат аз-Заман радостно възкликнала:

— Най-сетне те открих, братко мой, царю Румзан, син на баща ни Омар ал-Нуаман и на царица Абриза!

Цар Румзан не знаел къде да се дене от гняв. Но решил да изслуша какво имат да му кажат пленниците. Обърнал се към Нузхат аз-Заман и я помолил да му разкаже патилата си. Думите й съвпаднали с разказа на дойката. Разбрал, че двете жени говорят истината и че той самият е син на цар Омар ал-Нуаман. Смъкнал оковите на сестра си. Преляло сърцето му от братска нежност и към племенника му Кан Макан. Грабнал меча от ръцете на палача, разрязал въжетата и казал на дойката Марджана:

— А сега кажи истината и на тези хора!

И Марджана заразказвала историята. Към края на разказа си тя посочила третото зърно. То висяло на врата на Кан Макан. Дойката се обърнала към цар Румзан:

— Чадо мое! Зърното на врата на ей този пленник е също като онова, което бях вързала на твоя! Той е твоят племенник Кан Макан!

На шията на Нузхат аз-Заман също висяло такова зърно. Тя го показала и цар Румзан се убедил, че е чичо на Кан Макан и син на цар Омар ал-Нуаман.

Така двете войски — на отцепниците и на цар Румзан, се обединили. А царете си рекли:

— Сърцата ни няма да се успокоят и гневът ни няма да стихне, докато не си отмъстим на Зат ал-Дауахи!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО СЕДЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че после царете заповядали да се сложат трапези и да се заколи много добитък. Дълго яли, пили и се веселили.

Както си седели доволни и щастливи, съзрели в далечината търговец, който викал за помощ:

— Как можах да остана невредим в страната на неверниците, а да бъда ограбен във вашата страна, която се слави като справедлива и безопасна? Много отдавна съм напуснал родината си. Двайсет години бродя по чужбина! А нося писмо от град Дамаск! Даде ми го покойният цар Шар Кан, комуто подарих една робиня! А пред вратите на Багдад ме пресрещнаха бедуини разбойници, избиха хората ми и похитиха стоката ми!

* * *

Царете обещали да му помогнат. Пратили му сто въоръжени конници. Търговецът тръгнал напред да им показва пътя. На разсъмване навлезли в долина с пенливи потоци и гъсти гори. Разбойниците се били пръснали из нея, след като си били поделили стоката на търговеца. Оставало още малко неподелена плячка. Стоте конници се спуснали към тях и ги обкръжили. Заловили ги — пленниците били триста, все бедуински отрепки. Прибрали стоката на търговеца, вързали ги и ги повели към Багдад. Там цар Румзан и цар Кан Макан седнали един до друг, извикали пленниците и почнали да ги разпитват откъде са и кои са главатарите им.

Разбойниците им отговорили:

— Събрани сме от разни краища и имаме трима главатари.

Посочили ги. Двамата царе задържали главатарите, а останалите пуснали на свобода. Търговецът установил, че една четвърт от стоката му липсва. Двамата владетели обещали да му възстановят загубеното. Той извадил две писма. Едното било с почерка на цар Шар Кан, а другото — на Нузхат аз-Заман. Оказало се, че търговецът бил купил Нузхат аз-Заман от бедуина Хаммад още когато била девица, и я завел при брат й Шар Кан. Цар Кан Макан прочел писмата. Изслушал и историята за леля си Нузхат аз-Заман. Отишъл при нея с второто писмо, което тя някога била дала на търговеца с ограбените стоки. Тя познала писмото и собствения си почерк. Заръчала да възнаградят богато търговеца и поискала да се срещне с него. Той я познал, гостувал й три дена и после отпътувал. Тогава царят наредил да повикат тримата главатари на разбойниците. Попитал ги какви са. Единият пристъпил и казал:

— Аз съм прост бедуин! Похищавах момчета и девици и ги продавах на търговци! Тъй я карах досега!

— Разкажи ни най-интересната случка, която си преживял, когато си отвличал момчета и девици! — рекли царете.

— Най-чудноватото, което съм преживял, беше преди двайсет и две години, когато задигнах едно девойче от Ерусалим. То беше ненагледна хубавица, макар че беше слугиня със стари, износени дрехи. Натоварих я на една камила и отпраших. Исках да я заведа при нашите в пустинята да пасе камилите и да събира тор в долината, но тя се разрева и аз й светнах един. Заведох я в Дамаск. Там я видя някакъв търговец и много я хареса. Продадох му я за сто хиляди дирхама! Той я нагиздил, пременил, отвел я при владетеля на Дамаск, а той я откупил за двойно повече пари!

Царете го изслушали смаяни. Помръкнало лицето на Нузхат аз-Заман и тя се провикнала към брат си Румзан:

— Ей богу, този е бедуинът, дето ме отвлече от Ерусалим! Истина ви казвам!

Грабнала меча и замахнала, но бедуинът се развикал:

— Милост, господари! Не я оставяйте да ме убие! Ще ви разкажа и други чудновати случки!

И им заразправял най-странната случка в живота си:

[1] В нито една от достигналите до нас версии няма подробности за тези перипетии, а също и за някои други започнати и незавършени сюжетни линии в разказа. Вероятно са съществували в първообраза, но очевидно са били изгубени още при устните преразкази на „Хиляда и една нощ“ през Средновековието — бел.прев. ↑

Приказка на бедуина Хаммад

Една нощ ме беше налегнало безсъние. Едва дочаках утрото, препасах меча, яхнах жребеца, грабнах копието и тръгнах на лов. По пътя срещнах непознати. Попитаха ме накъде съм подранил. Отговорих им, а те предложиха:

— Хайде да станем дружина!

Отпреде ни излезе щраус. Юрнахме се да го гоним, но той бягаше бързо с разперени криле и скоро ни отведе в гола пустиня, без стръкче тревица, без капка водица. Чувахме само съскане на змии, вопли на джинове и крясъци на пустинни демони. Щраусът се изгуби от погледа ни. Понечихме да се върнем, но размислихме — в такъв пек беше опасно. Почна да ни мъчи жажда. Конете отказваха да вървят. Не щеш ли, в далечината ни се мярна китна поляна с бедуинска шатра. До нея имаше вързан кон и побито копие. Поехме натам. Спряхме до извора. Пихме вода и напоихме конете. Изведнъж усетих някаква безумна жажда за подвиг. Надзърнах в шатрата. Там седеше голобрад момък, хубав като ясен месец, до него — стройна като фиданка девойка. Сърцето ми пламна от любов. Поздравих момъка и му казах:

— Арабино брате, кажи ми кой си и каква ти се пада тая девойка?

— Я първо ми кажи ти кой си и кои са тия конници? — отговори той.

— Аз съм Хаммад, прочут като Конника! Тръгнали бяхме на лов, но ни застигна жажда. Та рекох да надникна в шатрата ви!

— Я дай на този човек да хапне и да пийне! — рече момъкът на хубавицата. Хапнах, пийнах и момъкът ми каза: — Тая мома е моя сестра!

— Дай ми я за жена с добро! Инак живота ти ще взема и ще я грабна насила!

Момъкът вдигна глава и ме погледна:

— Вярвам, че си голям юнак, но убиете ли ме с измама, похитите ли сестра ми, ще се покриете с позор! Ако ли пък наистина сте доблестни смелчаци, почакайте да надяна бойните си доспехи, да взема меча и копието си и да застана на седлото! Тогаз ще видим кой е по-голям юнак. Няма да ви дам сестра си, преди да сте ме победили!

— Нямам нищо против! — отвърнах.

Дръпнах юздите на коня и го пришпорих назад. Върнах се при другарите си, описах им всичко. Те надянаха доспехи, възседнаха конете и тръгнаха на бой. Сестрата се беше втурнала към брат си, увиснала бе на стремето на коня му и го обливаше със сълзи. Вайкаше се тя от страх за него.

— Горко ти! Жив няма да се отървеш!

Брат й извърна жребеца към нея и рече:

Постой, погледай и ще видиш неземни чудеса —

щом срещнем се, аз удар страшен ще им нанеса!

        За удар дяволски жесток не ще се аз забавя

        и копието да стърчи в гръдта им ще оставя!

И ако, сестро, се покажа аз страхлив в борбата,

убит ще падна, лешояд да ми кълве месата!

        За тебе ще се бия аз! Честта ми повелява!

        А подвигът ми в книгите след нас ще се предава.

И додаде:

— Сестрице, ако падна убит, не се давай в ръцете на враговете!

Целуна я по челото и се прости с нея. Извърна се към нас и рече:

— О, конници, на гости ли сте ми дошли, или желаете битка? Ако сте ми гости, добре сте ми дошли, но ако искате да се сразим, един след друг заставайте пред мен!

Излезе пред него един юнак и момъкът го попита:

— Кажи ми как се казваш, защото съм се заклел да не влизам в двубой с човек, чието собствено и бащино име са като моите! Ако имената ни съвпадат, ще ти дам сестра си за жена.

— Казвам се Билал! — отговори юнакът и момъкът продължи в стихове:

Ако си доблестен, чуй моите слова:

Герои аз сразявам! Запомни това!

                Че полумесец ясен е моят остър меч.

                Разтърсва планините. Готов бъди за сеч!

След това се впуснаха в двубой. Момъкът прободе гръдта му, копието щръкна зад гърба му. Изправи се друг юнак. Момъкът проля и неговата кръв и се провикна:

— Кой е следващият!

Пред него излезе друг конник и той прободе гръдта му. Същата участ постигна и другите му съперници. Като видях, че другарите ми са избити до един, си рекох: „Ако се сразя с него, едва ли ще устоя, но пък ударя ли на бяг, сред всичките араби ще ми се понесе името на страхливец!“ А момъкът налетя върху мене, сграбчи ме, смъкна ме от седлото, грабна ме с една ръка и ме понесе като перце. Повери ме на сестра си и й заръча:

— От него се пази и добре го скрий! Той е наш пленник!

Тя ме поведе като куче. Потънах в земята от срам. Замислих се над жалката си орис. По страните ми се търколиха сълзи.

Девойката приготви гозба на брат си и той ме покани да хапна с него. Зарадвах се — разбрах, че не ме грози опасност. Сестра му поднесе паница вино. Той пи, главата му се замая и лицето му порозовя.

— Не ти провървя, Хаммад! — рече ми той. — Но добре, че Аллах е милостив! Живота ще ти подаря и ще ти дам сестра си за жена!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО СЕДЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на разбойника Хаммад:

* * *

После момъкът вдигна наздравица, аз изпих чашата си. Сетне заръча на сестра си да ми даде десет копринени одежди — една от тях виждаш на гърба ми. Каза й да ми даде и една яка камила. Тя доведе камилата, натоварена с чудесни подаръци и храна. Заръча й да ме дари и с един риж жребец и тя ми го доведе. Останах му на гости още три дни и само ядох и пих. До ден-днешен пазя всичките му подаръци. След третия ден той ми каза:

— Братко Хаммад, ще ми се да подремна, да си поотдъхна! Мина ми вече страхът.

Подложи меча под главата си и се унесе. Тогава дяволът ме изкуши да го убия. Рипнах, измъкнах меча изпод главата му и с един замах я отсякох. Но сестра му дочу какво става, изскочи от шатрата и се хвърли върху трупа на брат си. Заскуба коси и занарежда:

До близките ти вест достигна, злокобна изненада.

Но знае ли смъртта зловеща за мъдрите пощада?

        Проклет да е денят, когато избра те участ зла,

        тя копието твое славно да скърши бе дошла!

В убиец хладнокръвен, странен Хаммад се днес превърна,

на твоето гостоприемство с коварство той отвърна!

        Подобни цели долни има, подобни са делата

        на всеки, който се оплита на дявола в лъжата!

— Защо уби брат ми? — обърна се тя към мен. — Та той искаше да те прати у дома по живо, по здраво! Канеше се след месец да ме омъжи за теб! — след тези думи грабна меча, опря дръжката му о земята, насочи острието му към гърдите си и се наниза на него.

Задигнах всичко ценно и потеглих. В бързината не погребах девойката и момъка. Както виждате, тази случка е още по-чудновата от онази със слугинчето, което отвлякох в Ерусалим!

* * *

Блясъкът в очите на Нузхат аз-Заман помръкнал, тя извадила меча от ножницата, замахнала и посякла разбойника.

— Слава на Аллаха, че ми помогна да му отмъстя със собствените си ръце! — рекла тя, а след това наредила на робите да го хвърлят на кучетата.

Царете се обърнали към останалите двама главатари. Единият бил черен роб. Рекли му:

— Кажи ни как се казваш, и говори само истината!

— Казвам се Гадбан.

А после им разказал за случилото се с него и царица Абриза, как я бил убил, а после избягал. Когато приключил с разказа, цар Румзан му отсякъл главата и рекъл:

— Слава на Аллаха, че ми даде дни, та да отмъстя за майка си със собствените си ръце!

След това се заели с третия пленник. А това бил камиларят, нает в Ерусалим, дето трябвало да закара Дау ал-Макан в болницата в Дамаск, но вместо това го хвърлил в пепелта. Той им разказал всичко, а султан Кан Макан грабнал меча си, отсякъл му главата и рекъл:

— Слава на Аллаха, че ми даде дни да накажа този предател за злото, което стори на баща ми! Защото аз знам тази история от устата на баща ми Дау ал-Макан!

Тогава царете си казали един другиму: „Дойде ред на Шауахи!“

Цар Румзан написал писмо и го пратил на прабаба си Шауахи Зат ал-Дауахи. Той пишел, че е станал цар на Дамаск, Мосул и Ирак, че войските на мохамеданите са сразени, а царете им — пленени. Писмото гласяло още: „Желая на всяка цена да дойдеш при мен с царица София. Могат да ви придружат и други знатни християни, но да не водят със себе си войска. Цялата страна е омиротворена, защото е вече в наши ръце“.

Старицата познала почерка на цар Румзан и почнала да се стяга за път заедно с царица София, майката на Нузхат аз-Заман, и цялата им свита. Пристигнали в Багдад. Дошъл вестоносец и съобщил на царете, а Румзан казал:

— А сега да се преоблечем в ромейски дрехи и да посрещнем старицата, за да я заблудим!

Щом ги видяла с такива дрехи, Када Факан плеснала с ръце:

— Ако не знаех, че сте вие, щях да ви взема за ромеи!

Всички начело с цар Румзан тръгнали да посрещнат старицата. Като приближили на един хвърлей, цар Румзан слязъл от жребеца си и тръгнал към нея. Видяла го тя, прегърнала го, а той така силно я сграбчил, че ребрата й изпукали.

— Какво те прихваща! — възкликнала тя.

Но още не била изрекла тези думи, и до нея изникнали Кан Макан и везирът Дандан. Конниците връхлетели върху слугите на Шауахи, пленили ги и се върнали в Багдад. Румзан заповядал градът да остане празнично украсен цели три дни. После повели по улицата Шауахи Зат ал-Дауахи. На главата й сложили островърха червена шапка с венец от магарешки фъшкии. Пред нея вървял глашатай, който викал:

— Такова е наказанието за оногова, който дръзне да се опълчи срещу царете и срещу децата на царете!

Накрая я разпнали на кръст върху портите на Багдад.

А Кан Макан, чичо му Румзан, Нузхат аз-Заман и везирът Дандан останали доволни-предоволни от тази невероятна история и наредили на летописците да я запишат в хрониките, та да я помнят и потомците. Много дни прекарали те в охолство и доволство, дорде съдбата долетяла и като ято пилци навред ги разпиляла.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО СЕДЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Шахриар рекъл на Шахразад:

* * *

— Искам да ми разкажеш някоя басня за птици!

— За мен това е чест и удоволствие — отвърнала тя.

А сестра й додала:

— За пръв път през тази нощ забелязвам, че царят е в по-добро настроение. Искрено желая всичко да приключи благополучно за теб!

И Шахразад заразказвала:

Приказки за птици и животни

Приказка за пауна и патицата

Разправят, царю честити, че в някаква страна в прастари времена живял паун. Намерил бил убежище край морето заедно със своята паунка. Там гъсти гори растели, буйни реки течали, но живели и много диви зверове. Паунът и паунката били свикнали да нощуват на едно дърво, за да се чувстват защитени. Живели така известно време, но веднъж толкова се уплашили, че решили да си подирят ново убежище.

Полетели и ето че видели остров. И там буйни реки течали и гъсти гори растели. Кацнали на острова, нагостили се с плодовете му и пили вода от реките му. Не щеш ли, задала се патица. Била много уплашена. Тръгнала към дървото, гдето били кацнали двамата. Паунът попитал какво я води при тях и защо се страхува, а тя отвърнала:

— Мъчи ме страх от Човека, сина Адамов!

— Не бой се, щом си с нас, нищо лошо няма да ти се случи! — рекъл паунът.

— Искате ли да се сприятелим! — казала патицата.

— Добре си дошла! — казала паунката. — Но отгде ли ще се вземе по тия места човек? Островът ни е посред морето! По сушата не може да стигне, а и по водата няма как да доплува! Я ни разкажи какво си препатила от синовете Адамови!

— На подобен остров съм прекарала в сигурност и спокойствие целия си живот, без да ми се случи нещо лошо. Но една нощ ми се присъни човек и чух глас да ми казва:

„Патицо, пази се от Човека, не вярвай на думите му, защото той е хитър и лукав! Пази се от неговото коварство! Поетът е казал:

Мед капе от устата му, когато обещава,

но във делата свои лисица е лукава!

Запомни! По-ловък е дори от рибите, дето лови в морето; избива с глинени топчета птици, по най-коварен начин хваща даже слонове! От злината му спасение няма!“

Приказка на патицата за лъвчето и човека

Та ето какви работи чух насън за Човека, сина Адамов. Обаче бях вече отмаляла. Прииска ми се да хапна. Тръгнах да диря храна със замаяна глава. Накрая стигнах до една планина. Пред входа на една пещера видях малко лъвче. То много ми се зарадва и се провикна:

— Ела при мен! Как се казваш и към кои животни се числиш?

— Наричат ме патица и спадам към пернатите! — отвърнах му. — А ти какво си се заседяло тук?

— Баща ми, старият лъв, от няколко дни все повтаря да се пазя от Човека! — отговори лъвчето. — Тъкмо тази нощ видях насън образа на сина Адамов!

И лъвчето ми разказа, че е сънувало същия сън.

— Лъвче — рекох му, — дойдох при теб да те помоля да погубиш Човека, защото много се боя от него! Твоят страх удвои моя, щом и царят на животните се страхува от Човека, сина Адамов!

То стана и тръгна, аз — подире му. Стигнахме до кръстопът. Ето че се зададе прашен облак, а иззад облака — неоседлано скитащо магаре. Лъвчето го повика и то покорно дойде при него.

— О, слабоумно животно, какво е твойто потекло и какво правиш тук? — попита го лъвчето.

— Сине на животинския цар, аз съм магаре, а съм тук, защото бягам от Човека, сина Адамов!

— Нима се страхуваш, че Човекът ще те убие?

— Не от това се страхувам, а се боя да не би да ме обязди с хитрост. Защото Човекът е изобретил онова, дето се нарича самар, и може да го сложи на гърба ми заедно с юзди, които може да ги напъха в устата ми. Ще почне да ме ръчка с остена и ще ме кара да търча. Спъна ли се, ще ме прокълне, зарева ли — ще ме изругае, а остарея ли — ще ме прати при водоносците, а те ще ме впрегнат да пренасям вода от реката в мехове и делви и така — докато пукна и хвърлят леша ми на кучетата. Каква по-голяма беда?… А още призори го зърнах отдалеч! Търтих да бягам от страх, та чак дотук дойдох!

От думите на магарето тръпки ме побиха.

Докато то разговаряше с лъвчето и вече са канеше да си върви, отново се появи прашен облак и зад него се появи вран жребец със звездица на челото, с бели петна на стройните нозе. Той спря пред лъвчето. Като го видя какъв е хубавец, лъвчето му рече:

— Що за четириного си ти, о животно? Къде си се затичало в безбрежната пустиня?

— Царю на животните, аз съм кон! — отвърна жребецът. — Бягам и спасявам кожата си от Човека, сина Адамов!

Лъвчето се сащиса от думите му:

— Бива ли да се плашиш от Човека? Бог ти е дал ръст едър и разкрач широк! Можеш да го убиеш с един само къч!

— Де да можех, царски сине, да го победя! — усмихна се конят. — Какво съм аз пред Човека? Той е хитър и лукав! Спъва четините ми крака с букаи, направени от усукано палмово лико, връзва ме за висок кол, а аз оставам да стърча, без да мога да клекна или да поспя. А рече ли да ме яхне, слага на нозете ми нещо желязно, дето се нарича подкови, поставя на гърба ми онова, дето го зоват седло, и го пристяга с два колана. В устата ми слага едно желязо, наречено юзда, закрепено за нещо кожено, на което викат поводи. Щом се метне на гърба ми, улавя се за тях, смахмузва ме с шпорите в слабините, докато пуснат кръв. Не питай каква болка ми причинява! А остарея ли, той ще ме продаде на воденичаря, за да му въртя ден и нощ воденичните камъни, докато грохна съвсем. Тогава той пък ще ме продаде на месаря, който ще ме заколи, ще одере кожата ми, опашката ми ще отреже, за да я продаде на ситаря и решетаря, а мазнината ми ще разтопи!

Лъвчето се разгневи, разлюти се и му рече:

— Кога за последен път видя Човека?

— Днес по пладне — отвърна конят. — Вече е по петите ми!

Отново се вдигна облак прах и зад него се показа пощръкляла от страх камила. Лъвчето я помисли за Човека, рече да скочи връз нея, но аз му казах:

— Царски сине, туй не е Човекът, а камила! Сигурно и тя бяга от Човека!

Камилата се изправи пред него, а то я попита:

— Какво те води насам?

— Бягам от Човека, сина Адамов!

— Я се виж колко си едра и снажна! Защо тогава се страхуваш от Човека? Та нали с един ритник можеш да го убиеш?

— На Човека нищо не може да се опре, царски сине. Само смъртта го надвива. Пробива той носа ми с халка, връзва халката с въже и ме поверява на най-малкото от децата си, а то ме повежда с въжето, макар да съм голяма-преголяма. На всичкото отгоре слага на гърба ми най-тежки товари и поема на път за далечни пазари. А щом остарея и стана негодна за работа, ще ме продаде на месаря, да ме заколи, а той ще продаде кожата ми на табакчиите, а месото — на ханджиите.

— Кога за последен път го видя? — попита лъвчето.

— Избягах по залез-слънце! Сигурна съм, че ще хукне по петите ми!

— Постой, камило! Аз ей сегичка ще разкъсам Човека, ще схрускам кокалите му и ще му изпия кръвчицата!

— Страх ме е за тебе, царски сине! Хитър е Човекът! — и тя подкрепи думите си със следните стихове:

Над някое племе връхлетят ли бедите,

едно му остава — да си плюе на петите!

Пак се надигна прашен облак и иззад него се подаде нисичък белобрад старец. Преметнал бе през рамо кошница с дърводелски сечива, а на главата си носеше осем дъски и една греда. Повел беше и дребните си дечица. Лъвчето се упъти да го пресрещне, а Човекът заговори с меден глас:

— Царю всемогъщи, силни, вездесъщи! Аллах да направи вечерта ти щастлива, да те възнагради справедливо, смелостта ти да удвои, силата ти да утрои! Спаси ме, моля, от тежката беда и от злото, което ме сполетя!

— Добре! — рече лъвчето. — Но ми кажи какво зло те е подгонило и що за божа твар си ти?

— Царю на животните — заговори дърводелецът, — аз съм прост дърводелец, а злото ми иде от Човека, сина Адамов. Утре заран той ще бъде тук.

Ликът на лъвчето помръкна и то се провикна:

— Кълна се в Аллаха, няма да се върна при баща си, докато не сторя каквото съм намислил. Виждам те, че едва-едва креташ. Няма да те оставя в беда — ти не можеш да се мериш по сила с дивите животни! Накъде си се упътил!

— Отивам при везира на баща ти — леопарда. Щом той разбра, че Човекът се е появил по тези земи, много се уплаши и начаса ми изпроводи вестоносец. Иска да му вдигна къща, та да се крие от враговете си и никакъв човек да не може да го достигне. Взех тези дъски и тръгнах да го диря!

— От тези дъски ще вдигнеш къща първо на мен, а после на леопарда! — изръмжа лъвчето. — Като я завършиш, върви при леопарда и направи каквото ти заповяда.

— Царю на животните, трябва да направя къщата на леопарда! — рече дърводелецът. — Тогава чак ще мога да ти вдигна къща, която да те пази от неприятели!

Но лъвчето си знаеше своето:

— Няма да те пусна да мръднеш от тук, докато не ми направиш къща от ей тия дъски!

После се наежи, скочи върху дърводелеца, перна го с лапа, кошницата отхвръкна от рамото му, а той падна на земята. Тогава дърводелецът взе дъските и скова къщурка — толкова тясна, че лъвчето едва да може да се побере в нея. Остави отвор за врата с капак. След това надупчи капака, пъхна във всяка дупчица по един остър гвоздей и каза:

— Влез вътре ей тук, за да видя дали ти е по мярка. И се посвий малко!

Лъвчето влезе, но опашката му остана да стърчи навън. Рече да се върне назад, но дърводелецът го спря:

— Я да видя дали и опашката ще влезе! — и сви на кравай опашката му и я пъхна в сандъка. Сетне бързо запуши отвора с капака и го закова с гвоздеите.

— Дърводелецо, що за тясна къща си ми сковал? Пусни ме да изляза! — зарева лъвчето.

— Късно е вече! — отвърна дърводелецът. — Жив няма да се измъкнеш от тук. Съдбата зла ти се присмя, а предпазливостта не ти помогна.

Едва тогава, сестрице, лъвчето разбра, че си има работа с Човека, сина Адамов. Аз се уплаших, дръпнах се настрана и зачаках да видя какво ще стане после. И какво, мислиш, видях, сестрице? Дърводелецът изкопа наблизо трап, хвърли сандъка в него, покри го с дърва и го изгори.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО СЕДЕМДЕСЕТИ ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че паунката останала поразена и рекла:

— Сестрице, недей да се боиш от синовете Адамови! Тук сме на остров посред морето! Човекът не може да доплува до нас! Засели се тук! Щом нещо ни е писано, то ни е орисано! Ако трябва да умрем, не можем да се отървем! Никой не си е отишъл от този свят, преди да си е изял земната храна и преди да си е изживял броените дни!

— Така е, не можеш да избягаш от съдбата, реши ли да похлопа на вратата! — отвърнала патицата.

Заживели на едно място, хранели се заедно. Така продължило, докато край острова минал кораб. Хвърлил котва, хората слезли на сушата и се пръснали из острова. Видели паунката и патицата. Втурнали се да ги гонят. Паунката изхвърчала в небесата. Останала само обезумялата от страх патица. Хората я уловили, а тя се провикнала:

— Какво от туй, че бях предпазлива? Тъй и не се спасих от ударите на съдбата.

— Сега твърдо знам — си казала паунката, — че онова, което погуби патицата, бе, че тя не възхваляваше Аллах. Всичко, което е създал Аллах, е достойно за възхвала и не бива да забравяме това дори за миг! Хвала на царя на верите, който притежава могъщество и власт!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО СЕДЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Приказка за гълъбите и отшелника

Разправят, царю честити, че отшелник някакъв живеел в една планина. Наблизо били свили гнездо двойка гълъби. Разделял отшелникът насъщния си на две половини. Едната оставял за себе си, а другата давал на гълъбите. Те си нямали друго убежище освен неговата планина.

Живеели си гълъбите с пиленцата си доволно и честито, но отшелникът умрял и те се разлетели, по градове, села и планини се разпилели. И помен не останал…

* * *

Тогава цар Шахриар рекъл:

— Шахразад, караш ме да съжалявам, че погубих толкова невинни девици. Я ми разкажи пак някоя птича история.

Тя се съгласила и захванала:

Приказка за водната птица и костенурката

Разправят, царю честити, че някаква водна птица летяла, летяла, зареяла се в небесата, а после кацнала на една скала посред реката. Както си стояла, водата довлякла човешки труп — той започнал да се издува и изплувал на повърхността. По него личали белези от удари с меч и копие. Птицата си казала: „Този мъртвец трябва да е бил лош човек. Неприятелите му са го убили, за да се отърват от него и от злините му“.

Докато гледала, видяла орли и лешояди да кръжат и да налитат върху леша. Уплашила се и отлетяла другаде. Съзряла друга река с дърво по средата. Кацнала на дървото и си рекла: „Сега ми е мъчно! Тъкмо си мислех, че Аллах ми е изпратил тази храна, но радостта ми бе помрачена — хищните птици ме лишиха от нея. Как ми се ще да си живея на божия свят мирно и безгрижно. Та нали в поговорката е казано: «Грешната земя е дом за ония, дето си нямат дом!»“ И още: „Заслепява се от мирската суета само безумецът. Заслепеният прекарва живота си в перчене, но гробът го поглъща и пръстта го покрива. Пръстта е неговият най-добър и близък другар. И няма лек по-добър за човека от туй да търпи и да чака, като си затваря очите пред злините!“

Докато си мислела това, една костенурка се спуснала във водата, приближила се до нея и запитала:

— Драга птицо, кой те прогони от отечеството ти?

— Враговете, които се настаниха в него! — отвърнала птицата. — Никое разумно същество не може да търпи близостта на врага си!

— Щом така стоят нещата, аз ще стана твой неразделен другар! — рекла костенурката. — Ще ти помагам в нужда и ще ти бъда предана! Защото е казано: „Няма по-тежка участ от тази на странника, напуснал близки и родина!“ И още: „Да се разделиш с праведен човек, е най-тежко наказание!“ Да имаш приятел далеч от роден дом, с когото да делиш лишения и несгоди, е най-доброто упование за благоразумния.

— Всяка раздяла наистина причинява болка и грижа — отвърнала водната птица. — Тежко се живее далеч от роден край и от другари мили! Чужбината ни учи на ум и разум! Умният човек отпъжда грижите от главата си чрез своите приятели. Той проявява търпение и издръжливост — две похвални качества, две добродетели, които го предпазват от превратностите на съдбата. Те ни спасяват от страха.

— Страхът е лош съветник — рекла костенурката. — Ще ти отрови живота, ще погуби благородството.

— Да, но аз все още се страхувам от превратностите на времената, от ударите на съдбата.

Костенурката я целунала по челото и рекла:

— В царството на птиците тачат добрите ти съвети. Бива ли тъкмо сега да се предаваш на униние и черни мисли?

Поуталожил се страхът у водната птица и тя литнала към мястото, където бил лешът. Видяла, че лешоядите вече ги нямало, а от трупа били останали само кокалите. Върнала се при костенурката, разказала й всичко. После додала:

— Желая да се върна в родината! Та кой умен човек се разделя с нея? Птицата и костенурката отишли на острова и се заселили там. Водната птица заживяла щастливо и доволно, радостно, охолно, но гладен ястреб я връхлетял и я разкъсал. Макар че била боязлива, не успяла да прескочи неизбежния си край.

Това е приказката за водната птица.

* * *

— От тази твоя приказка аз почерпих мъдрости и поуки! — рекъл цар Шахриар. — Но можеш ли да ми разкажеш сега някоя приказка за диви животни?

И тя заразказвала:

Приказка за лисицата, вълка и човека

Слушай тогава, царю! Лисица и вълк се заселили в общо леговище. Живели, каквото живели, но вълкът захванал да я тормози. Опитала се тя да го вразуми:

— Ако продължаваш така, Аллах ще ти проводи Човека, сина Адамов. Хитър и лукав е той, улавя птица в небето, риба в морето и планина може да повдигне. Откажи се от злото!

Вълкът взел да я хока:

— Ти пък коя си, че си тръгнала света да оправяш?

И я пернал силно с лапа. Тя се извинила за лошия си език и му казала следните стихове:

Ако случайно днес пред вас съм съгрешила

и милите ви чувства съм с нещо накърнила,

        ще се разкая аз, а вие ще простите

        греха на провинената и ще ме извините.

Вълкът приел извинението й. Казал й само:

— Не говори за нещо, което не те засяга, и слушай онова, което не ти приляга…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И ОСЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че лисицата отвърнала:

— Не желая да те ядосвам. Мъдрецът е казал: „Не говори, преди да са те попитали. Прави разлика между онова, което не те засяга, и онова, което те засяга. На лоши хора не давай добър съвет — ще ти се отплатят със зло“.

Вълкът се усмихнал приветливо, но в душата си затаил коварство. Казал си: „Трябва да погубя тази лисица!“

Досетила се лисицата какво й готвел вълкът, и си рекла: „Наглостта и злоезичието ни водят към гибел и неприятности. Та нали е казано: «Гроб на ближния си не копай, ще паднеш в него, знай». И още: «Който невежа остава, горчиво той съжалява». «Вежливостта човешка от злато е по-тежка». И аз трябва да бъда вежлива с този злосторник и да измисля как на свой ред да го погубя“. После му рекла:

— Бог прощава и разкайва своя раб, щом той извърши грях. Извърших грях, защото съвети давах, но правдата не говореше в мене. Заболя ме, но бях доволна. Та нали мъдрецът е казал: „Удари ли те учител, първо ти става болно, а сетне изпитваш сладост, като да си ял най-чист мед“.

— Всичко ти прощавам и грешката ти оправдавам, но ти не подценявай силата ми и ми стани покорна робиня!

Веднъж лисицата отишла на лозе. Зад оградата имало дупка. Рекла си: „Тая дупка не ще да е случайно тука. Казано е: «Не заобиколиш ли дупка, когато я видиш, и непредпазливо до нея отидеш, себе си мамиш и знай, чака те гибелен край». Чувала съм, че хората държат в лозята си чучела досущ като лисици. Слагат пред тях грозде в паници. Щом гроздето види, хитрата лисана хуква да си хапне и — хоп! — право в капана! Чини ми се, че тук има някаква клопка!“ Огледала дупката, а тя — дълбока яма, изкопана от стопанина на лозето, за да падат в нея животните, които му ядат гроздето. Била покрита с шума. Лисицата се дръпнала назад и си казала: „Дано в тази яма се сгромоляса вълкът. Тогава ще мога да стана господарка на лозето и ще си заживея тук доволна и честита“.

След това поклатила глава, високо се изсмяла и затананикала:

Де да можех да видя, каква изненада,

вълк в ямата да пада.

        И ей така, напук, до нея да застана,

        далече да остана.

Ще почне да ликува душата ми злорада:

„Мри, вълчо, без пощада!

        Да може лозето от теб да види мир,

        да го озобам най-подир!“

Тя отърчала при вълка и му рекла:

— Аллах ти помогна да се добереш до лозето! Това е голяма сполука! Честито да ти е! Сега ще можеш без труд да ядеш колкото си искаш грозде!

Вълкът не се усъмнил в думите й. До дупката тя му казала:

— Влизай в лозето, но недей събаря оградата, пък за другото ще се погрижи Аллах.

Пъхнал се вълкът, но се строполил в скритата яма. Лисицата надзърнала, видяла вълка да плаче, заплакала и тя. Вдигнал вълкът глава нагоре и рекъл:

— От жалост по мене ли плачеш, лисице?

— Ами! Плача не защото си паднал в ямата, а загдето толкова дълго си живял и че едва днес падна в нея. Но сега ти ще останеш тук до своя край!

— Върви, лисице злосторнице, при майка ми. Кажи й каква беда ме е сполетяла! Дано измисли някоя хитрина, та да ме отърве!

— В беда те въвлече твойта лакомия. Нима си забравил думите на мъдреца: „Преди да сториш нещо, мисли за последствията, че после току-виж ти се стоварят бедствията“.

— Уж твърдеше, че искаш да бъдем приятели. Защо си толкова злопаметна? За всяка грешка има и прошка — а наказанието е от Всевишния.

— Животно най-невежо сред дивите породи, най-плиткоумен звяр във майката природа, че бе жесток към мен, забрави май, високомерието ти беше безкрай! Ти потъпка ни другарството и не спази казаното от поета:

Дори да можеш, шега недей потисник става,

в един прекрасен ден и нему отмъщават,

        че даже да заспиш, невинна жертва бдяща

        ще те кълне. Окото на Аллах е зрящо!

— Кумице лисице, не ми придиряй за минали прегрешения. Нали великодушните се славят с опрощение?

— Гиди грубиянино, твоите приказки сладки и замисли гадни ми напомнят приказката за ястреба и яребицата! — отвърнала лисицата и заразказвала:

Приказка за ястреба и яребицата

Веднъж бях влязла в едно лозе и видях ястреб да връхлита върху яребица. Тъкмо да я сграбчи, тя му се изплъзна и се скри в гнездото си. Ястребът я проследи и изписка:

— Ей, глупачко, аз още в пустинята видях, че си гладна, но се смилих над теб. Даже ти събрах зрънца да си похапнеш, но ти побягна! Щом се боиш от мен, няма да ти дам подаръка. Хайде, покажи се, клъвни си от зрънцата, дето ти събрах.

Яребицата повярва и излезе от гнездото си, а той впи остри нокти в нея и здраво я сграбчи.

— Такъв ли е подаръкът от пустинята? — горко проплака яребицата. — Уж ми каза да си хапна, а ме излъга. Дано в утробата ти месото ми се скапе и стане на отрова.

Щом ястребът изяде яребицата, перата му окапаха, силите му отмаляха и той начаса умря.

* * *

Сетне лисицата додала:

— Запомни, вълчо! Който копае гроб другиму днес, сам пада в него утре за зла чест! А ти вече се показа вероломен!

— Стига празни уговорки, стига кухи поговорки! — викнал вълкът. — Не говори за минали работи! Измисли някаква хитрина да ме измъкнеш от тук! Редно е заради приятел да минеш през най-тежки изпитания, да понесеш несгоди и страдания. Нали е казано: „Приятел милостив е от брат по-отзивчив“. Спасиш ли ме — ще ти подаря превъзходна зимнина.

— Колко добре са го рекли книжовниците за такива кръгли невежи като тебе! — засмяла се лисицата. — Те твърдят, че недодяланите грубияни от ум и разум са далече, те скудоумни са най-вече. Вярно е, че приятелите трябва да минат през изпитания един за друг. Но когато с тебе другарувам, с предател все едно братувам. От тези мои думи ще те заболи, че те са остри кат стрели. А колкото до обещанието за зимнина, защо не си помогнеш с хитрина, та сам от дупката да се измъкнеш? Ти май си като оня болен, при когото дошъл друг болен от същата болест и го попитал: „Искаш ли да те излекувам от болестта ти?“ Човекът на свой ред му рекъл: „Ти първо себе си излекувай!“ И онзи го оставил на мира. Същото важи и за тебе, вълчо. Затуй на мястото си стой — в бедата намери покой!

Вълкът се разплакал и занареждал:

— Ако и този път Аллах ми помогне да отърва кожата, начаса ще се разкая, че съм бил жесток към по-слабите от мен, ще ида в планината, ще възвеличавам бога, ще се отрека от зверската си природа, ще помагам на поборниците за правата вяра и на бедняците.

Омекнало сърцето на лисицата, обзела я жал към него, застанала на ръба на ямата, клекнала и спуснала опашка. Вълкът протегнал лапа към нея, дръпнал я и лисицата паднала в ямата. Тогава вълкът й казал:

— Гиди лисицо, уж приятелка ми беше, робиня да ми станеш се гласеше! Падна и ти в тази яма. Та нали мъдреците са казали: „Не кори брат си, ако го видиш да бозае от кучка, защото и ти можеш да изпаднеш дотам“. Трябва да те убия, преди да си ми видяла сметката. Колко добре го е казал поетът:

Не е съдбата лоша само към едни,

поравно разпределя тя своите злини.

                Ти на злорад завистник кажи да се опомни,

                че него също чакат злочестини огромни!

А лисицата си помислила: „Хубаво се подредих! Сега вече трябват хитрост и притворство. Нали е казано, че жената пази накитите си за празник? А пък пословицата гласи: «За черни дни пази ти твоите сълзи». Ако не измисля как да го надхитря, спукана ми е работата! Колко хубаво го е казал поетът:

Живей с измама в тия времена опасни!

Чадата им са лъвове могъщи и всевластни.

        Отприщиш ли потока на своето коварство,

        ще завъртиш живота на всяко земно царство.

Не заловиш ли плячка, сръбни една водица

и си хрупни в замяна от сочната тревица!“

— Ако избързаш да ме убиеш, нищо няма да спечелиш! — рекла лисицата. — И двамата ще умрем в ямата!

— Толкова ли ти е скъпо общото ни спасение, та искаш даже и отсрочка? Но нека да чуя какво имаш предвид! — викнал вълкът.

— Бих ти го казала, но ти няма да ми отвърнеш с добро! Нали те чух как обещаваше, как греховете си признаваше, как се закле да не правиш зло на приятел, ноктите си да скъсиш, зъбите си да смалиш, ако Аллах те избави от бедата. Стана ми мъчно за теб. Ти не пожела да се спасиш с добро, а така ме дръпна, че дъхът ми спря. Ето ни и двамата пред смъртна опасност. Сега има само един изход! Ще се изправиш на задните си крака, ще стъпя на главата ти и ще се добера до ръба на ямата. Щом изляза, ще ти подам да се хванеш за нещо и ще се спасиш.

— Не ти вярвам! Нали мъдреците са казали: „Стари грешки който повтаря, съжалява накрая“. И: „Който не различава зърното от плявата, изневерява му доброто, застига го злото“. Колко добре го е казал поетът:

Съмнявай се във всяко начинание,

съмнението — то е висше прорицание!

        Помни, че тласкат към унищожение

        дела богоугодни и благи намерения!

— Съмнението невинаги е похвално! — отвърнала му лисицата. — Добрият помисъл присъщ е на всеки съвършен и щом добронамерен си, от неприятностите си спасен. Да се спасим и двамата, е по-добре, отколкото да умрем заедно. Нали в поговорките е казано: „Верността е качество прекрасно, вероломството е грозно и опасно“. Имай доверие в мен.

— Макар и да не ти вярвам, виждам, че си намислила как да се спасим! Пък аз си казвам: „Ако е искрена, значи върви по правилния път, ако ли пък не е, бог да я съди“. Приемам, но постъпиш ли вероломно, зло те чака!

Вълкът се изправил на задните си лапи, качил лисицата на раменете си и тя стигнала до ръба на ямата. Отскочила от раменете му, излязла на свобода, а после легнала на земята по гръб. А вълкът се провикнал:

— Не ме забравяй, спасението мое не отлагай!

— Паднах ти в лапите, защото гледах с леко око на теб! — изкикотила се лисицата. — Как ще се погрижа за твоето спасение, след като чух слова на озлобление? Много ми е притрябвало да те спасявам: нали книжовниците са казали, че смъртта на нечестивеца носи облекчение на хората и прочиства света?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ОСЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че вълкът си прехапал езика от яд, а после заговорил мазно-мазно, защото нищо друго не му оставало:

— Вашият род е страшно сладкодумен, шеговит и остроумен. Ала не е време за шеги, ела и бързо ти ми помогни!

— А ти не си въобразявай, че Аллах отново ще ме хвърли в лапите ти, след като веднъж ме е отървал от тях. Мъдреците са казали: „Не се побратимявай с лъжец: направиш ли му добро, ще го отрече; сториш ли му зло — ще го раздуе“. Мъдреците са казали също: „За всяка болка има цяр и лек, но не и за смъртта. Всичко е поправимо освен порочната човешка природа. Непредотвратима е само съдбата“. Аз ще сравня наградата, която ми обещаваш, със змията, която видяла един човек, докато уплашено бягала от змиеловеца.

Приказка за човека и змията

Този човек казал на змията:

— Какво ново-вехто, змийо?

— Бягам от змиеловеца, че е по следите ми. Ако ме спасиш от него, богато ще те възнаградя и щедро ще ти се отплатя.

Човекът се полакомил за наградата и пъхнал змията в пазвата си. Змиеловецът минал, заминал, страхът на змията изчезнал.

— Дай ми сега наградата! — казал човекът. — Нали те отървах!

А змията му рекла:

— Я ти по-добре ми покажи къде да те ухапя? Не знаеш ли, че ние, змиите, така се отплащаме за добротата?

Ухапала човека и той умрял.

* * *

— Та и ти, глупако, ми напомняш за тая случка! — продължила лисицата. — Не си ли чувал думите на поета?

Не гледай, че кръвта юнашка не клокочи,

гнева си сега бог не ще отсрочи!

        Змията кротка уж е, а вече е готова —

        глава надига, скрила гибелна отрова!

Тя застанала на едно хълмче до лозето и гръмогласно почнала да вика стопаните. Те я видели и долетели, а тя избягала. Надзърнали в ямата, видели вълка и почнали да го замерят с камъни, да го бият с тояги, да го дупчат с копия и накрая го довършили. А лисицата се върнала край ямата и като го видяла умрял, подскочила от радост. Сетне си заживяла спокойно в лозето и вече никой не я заплашвал.

Приказка за невестулката и мишката

Разправят, че в дома на едни хора живели мишка и невестулка. Стопанинът бил беден човек. Разболял се негов приятел и лекарят му предписал лющен сусам. Човекът дал на жена си да олющи сусам за болния.

Видяла невестулката сусама и започнала да примъква зрънце по зрънце. До вечерта отвлякла повече от половината. Дошла стопанката и що да види — сусамът съвсем бил намалял. Седнала и зачакала да разбере кой е крадецът. Излязла пак невестулката, но забелязала, че стопанката седи наблизо. Усетила, че я дебне, и си казала: „Стопанката ме следи! А който не мисли за последиците на нещата, враг му е съдбата. Не е ли по-добре да сторя нещо добро, та да поправя грешката си?“ И почнала да връща обратно сусамените зърна от дупката си. Стопанката я видяла и си рекла: „Невестулката не ще да е откраднала сусама, щом сама го вади от дупката на крадеца и ми го връща. Личи се, че тя не е виновна! Но аз ще дебна, докато не спипам крадеца!“ Невестулката се досетила какво си мисли стопанката, и бързо отърчала при мишката:

— Нашият стопанин донесе сусам! Хапнаха си всички до насита, но остана доста. Бягай да си хапнеш и ти!

Мишката замахала с опашка и изхвърчала от дупката си. Олющеният сусам заблестял пред очите й. Но стопанката седяла и дебнела, държала точилка. Мишката се втурнала в сусама и почнала да яде. Жената я цапардосала с точилката. Смачкала й главата. Ето как лакомията и лековерието погубили мишката.

* * *

Тогава цар Шахриар рекъл:

— Любезна Шахразад, ти наистина ми разказа нещо прелестно. Би ли ми разказала сега някоя приказка за доброто приятелство, как другар спасява другаря?

И Шахразад заразказвала:

Приказка за гарвана и котката

Разправят, че гарван и котка се побратимили. И както си стояли под едно дърво, видели, че се задава тигър. Гарванът излетял на върха, а котката останала уплашена на мястото си.

— Моля те, приятелю, отърви ме от тази беда! — викнала тя на гарвана.

— Приятел в нужда се познава! — рекъл гарванът. — С хитрост в черен ден ни той спасява. Колко добре го е казал поетът:

Добрият приятел е винаги с тебе,

труда си не жали и ти е потребен:

        връз теб връхлети ли отнейде съдбата,

        той себе си жертва, не търси отплата!

Наблизо имало овчарски кучета. Литнал гарванът при тях, опрял крило о земята и заграчил. После пернал с крилото си едно от тях по муцуната. Накрая се понесъл ниско над земята. Кучетата хукнали подире му. Погледнал овчарят и що да види — гарванът хем дразнел кучетата, хем летял толкова високо, че да не могат да го хванат. Стигнали до дървото, където бил тигърът. Щом го видели, кучетата се нахвърлили върху му и звярът си плюл на петите.

Ето как котката била спасена чрез хитрината на нейния приятел гарвана. Разказах ти тази случка, царю, за да разбереш, че чистата другарска обич е спасителна.

Приказка за гарвана и лисицата

Разправят, че лисица си направила леговище в планината. Но толкова гладувала, че щом лисичето й поотрасвало, го изяждала. Тъкмо решавала да не прави това и гладът пак я притискал.

На върха на планината живеел гарван. Веднъж лисицата си помислила: „Ще ми се да станем приятели с гарвана! Утеха да ми бъде в самотата, помощник в търсенето на храната“. Отишла тя при него и подхванала:

— Съседе, както знаеш, мюсюлмани се радват на две права: едното е взаимно да се защитават, а другото — свободно вярата си да изповядват! Искам да се побратимиш с мен!

— Най-добрата дума е искрената! — рекъл гарванът. — Подозирам, че туй, дето ти е на устата, не ти е на душата, твойта любезност е голо лукавство, съзирам враждебност, не братство! Ловецът днес си ти, а жертвата съм аз! Та ти си див звяр, а птица съм аз!

— За приятел те избрах, утеха да ми бъдеш пожелах! — рекла лисицата. — Нека един другиму да си помагаме, на дружбата си да се наслаждаваме. Колко приказки зная за приятелството. Ще ти разказа приказката за бълхата и мишката, за да разбереш поуката, която ти обещах!

И лисицата заразказвала:

Приказка за бълхата и мишката

Разправят, че в дома на един богат търговец си живеела мишка. Една нощ бълха се вмъкнала в постелята на, търговеца. Съзряла тялото му — меко и гладко, и понеже била жадна, смукнала от кръвчицата му. Заболяло го търговецът, събудил се и седнал в постелята си. Извикал слугите. Дотърчали те и трескаво почнали да търсят бълхата. А тя избягала и попаднала в дупката на мишката. Мишката я видяла и попитала:

— Какво те води насам? Та ти не си нито от рода ми, нито от вида ми. Току-виж, че по погрешка ти нанеса повреда тежка!

— Дотърчах в дупката ти от страх да не бъда убита! Не ще ти навлека беда голяма, не ще изгоня те от дома ти с измама! Да те възнаградя за твойта доброта желая, с добро ще ти се отплатя накрая!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ОСЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на лисицата:

* * *

Мишката изслушала бълхата и рекла:

— Щом работата е такава, чувствай се като у дома си! Само радост ще намериш тука, злото никога при теб не ще почука. Не съжалявай, че не си се насмукала до насита с кръвта на търговеца, не тъжи, че си останала гладна. Бъди доволна от онова, което ти предлага животът. Така ще бъдеш по-честита!

Между тях се завързало истинско приятелство. Но бълхата пак започнала да се приютява в постелята на търговеца.

Една вечер търговецът се върнал у дома си, донесъл много динари и почнал да ги брои. Щом мишката чула звъна им, подала глава от дупката и ококорила очи. А той скътал динарите под възглавницата си и заспал.

— Каква сполука! Измисли някоя хитрина да пипнем парите! — рекла тя на бълхата.

А бълхата казала:

— Дума ти давам, че ей сега ще го изгоня от къщата му!

Скокнала в постелята му, ухапала го по-силно от всякога. Скочил той, взел да я търси, но нищо не открил. Обърнал се на другата страна, ала тя пак го ухапала. Ядосал се той, рипнал от постелята, отишъл и легнал на пейка пред вратата. Спал там до сутринта, а мишката пренесла динарите и не оставила ни един. Щом пукнала зората, търговецът взел да се вайка за динарите и да обвинява всички в зъл умисъл.

* * *

Лисицата продължила да говори на гарвана:

— Разказах ти тази басня, гарване, като награда за доброто, което ще ми сториш. Така и мишката получила награда за добрината, която сторила на бълхата. Виждаш как богато я дарила, по какъв чудесен начин й се отплатила!

— Благодетелят е свободен да извърши доброто си дело или да се въздържи! — отвърнал гарванът. — Не е длъжен да прави добрини на оня, за когото знае, че после ще го напусне! Нашата работа с теб прилича на приказката за сокола и грабливите птици.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ОСЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказаната от гарвана:

Приказка за сокола и грабливите птици

Някога живял сокол — непобедим, неустрашим, животните и птиците грабливи от него се бояли. Една-едничка грижа имал — да пакости на другите птици. Но годинките му отлетели, силите му отмалели, започнал да гладува. Изпаднал дотам, че взел да посещава птичите сборища и да яде остатъците от храната им. Изкарвал си прехраната с хитрост, след като нявга бил могъщ и властник вездесъщ.

* * *

Така и ти, лисано, силата ти намалява, но си двойно по-лукава. Търсиш приятелството ми, за да се изхраниш по-лесно. Не съм от тези, дето ще ти подадат ръка. Аллах ме е дарил със сила в крилата, предпазливост в душата и зорко око за нещата. Който мери ръст с по-силни от него, накрая се уморява и жертва лесна става. Думите ми свършват най-подир, а сега върви си, лисо, в мир.

Отчаяла се лисицата, после търтила да бяга и в дупката си пак се свряла.

* * *

— Такава е баснята за гарвана и лисицата, царю честити! — рекла Шахразад.

Тогава царят рекъл:

— Любезна Шахразад, приказки чудесни знаеш ти. Я още нещо сега ми разкажи!

И тя продължила:

Приказка за таралежа и кеклика

Някакъв таралеж живеел близо до една палма. Там бил свил гнездо кеклик с жена си. Живеели си тъй доволно и честито. Веднъж таралежът си рекъл: „Кекликът си похапва от фурмите на палмата, а пък аз не мога. Трябва да измисля някаква хитрина“. Изкопал си дупка под палмата и се заселил там заедно с таралежката си. Наблизо си вдигнал и джамия. Уединил се в нея и се отдал на пост и молитва. Видял го кекликът как се е отдал в служба на бога, и съчувствие изпълнило сърцето му.

— От колко години си отшелник? — попитал го той.

— От трийсет! — отговорил таралежът.

— С какво се препитаваш?

— С фурмите, дето падат от палмата.

— А с какво се обличаш?

— С бодли. Те са остри, но полезни.

— А защо си се заселил тъкмо тук?

— За да вкарвам в правия път заблудените и да просвещавам невежите.

— Виж ти какъв си бил! Иска ми се да стана като теб!

— Боя се, че делата ти ще опровергаят словата ти и ти ще заприличаш на оня селянин, който, когато наближило време за сеитба, не бързал да засее нивата си, а си казал: „Времето за сеитба май отмина! Ако я засея сега, ще бъде жалко за семената!“ Когато дошло време за жътва, той се разкаял за мързела си и се споминал от мъка.

— Какво трябва да направя, за да се освободя от суетата мирска и да се отдам на пост и молитва? — попитал кекликът.

— За страшен съд бъди готов, за бит оскъден и суров! От фурмите отбрули, живота си подсигури. Обрулените плодове сбери, в гнездото си ги пренеси като запас за черни дни! А свършат ли — ти се не май, на живот отшелнически се отдай!

— Аллах да те възнагради, че ми показваш правия път!

Брулили кекликът и кеклицата фурми, докато капнали от умора и от палмата не падало вече нищо. Таралежът натъпкал дупката си с плодове! Разбрал кекликът, че таралежът го бил измамил, и му рекъл:

— Видях що за стока си! Но всеки измамник си намира майстора! Престани да лъжеш и мамиш, че ще те постигне участта на мошениците, дето решили да измамят търговеца.

— А каква е участта им? — попитал таралежът.

И кекликът разказал:

Приказка за търговеца и мошениците

Разправят, че в един град на име Синд живял богат търговец. Стегнал той кервани с отбрани стоки и се отправил към съседните градове по търговия. По петите му тръгнали двама мошеници с малко пари и стока. Още при първата почивка те се надумали да го измамят и да го ограбят. Сетне всеки взел да мисли как да измами другаря си. „Ако го измамя, след като ограбим търговеца, току-виж съм се докопал до всичките пари!“ И двамата затаили коварни помисли един срещу друг. Всеки взел по малко храна и сипал в нея отрова, а после дал на другия да яде. Умрели и двамата. Търговецът ги намерил мъртви. Разбрал, че са мошеници, които щели да го ограбят, и че мошеничеството ги е погубило. А той и стоката му останали невредими.

Приказка за крадеца и маймунката

Разправят, царю честити, че някога живял крадец, който си имал маймунка. Отидел ли на някое тържище в града, връщал се с много открадната стока. На пазара дошъл и един вехтошар. Викал той, хвалил стоката си, но никой не искал да я купи. Крадецът с маймунката зърнал вехтошаря, който вече бил свил на бохчица старите дрехи и си почивал. Маймунката заиграла и отвлякла вниманието му, а крадецът грабнал бохчицата. После крадецът подбрал маймунката си и отишъл на безлюдно място. Отвързал бохчата, видял старите дрехи, увил ги в парче скъп плат и отишъл на друго тържище. Изложил там бохчата за продан, като поставил условие да не се отваря от купувача. Хората се помамили по ниската й цена. Един я видял, харесал му скъпият плат, купил я, без да я отваря, и я занесъл на жена си. Щом жена му видяла бохчата, попитала:

— Какво ми носиш?

— Безценна стока на половин цена!

— Глупако, кой ще ти продаде стока на половин цена, ако не е крадена? Не знаеш ли, че който купува нещо, без да го огледа, греши? Иначе го постига участта на тъкача!

— Че какво му се е случило на тъкача?

Жена му отвърнала:

Приказка за тъкача

Слушала съм, че в някакво село живеел тъкач. Изкарвал хляба си с непосилен труд. Наблизо живеел богаташ. Вдигнал той веднъж пир и поканил цялото село. Отишъл и тъкачът и що да види — всички били облечени в скъпи одежди, поднасяли им най-вкусни ястия. А стопанинът ги величаел заради красивите им облекла. Тъкачът си рекъл: „Ако сменя занаята си с по-лек и по-доходен, ще натрупам богатство и ще си купя хубави дрехи. Ще стана големец, ще се издигна в очите на хората!“ Забелязал, че фокусникът, който бил поканен на пиршеството, изпълнявал следния номер: качвал се на някакъв дувар, хвърлял се на земята, а после пак се изправял на крака. Тъкачът си казал: „И аз мога да направя същото не по-зле от него!“ Качил се на дувара и се хвърлил от там, но паднал на земята, счупил си врата и умрял.

* * *

Разказах ти тази история, за да не ламтиш и да не се стремиш към непостижимото.

Приказка за врабеца и пауна

Веднъж на върха на висока планина се събрало птиче сборище. Птиците рекли:

— Броят ни нарасна, разногласието ни порасна! Нам сега е нужен цар, да ни бъде господар, та да ни обедини срещу смутове и злини!

Тогава се явил един врабец и ги посъветвал да изберат пауна за цар. Птиците го послушали. С добро им отвърнал този господар, а врабеца назначил за везир.

Понякога врабецът оставял везирската си работа и тръгвал из царството. Един ден се забавил много.

— Защо се забави толкова? — попитал паунът.

— Видях един птицеловец — отвърнал врабецът. — Мрежа до гнездото ми бе скрил, на колчета я бе побил. В средата й зрънца посипал беше, самият той далече си седеше. Зададе се двойка жерави. Доведе ги злата им съдба и те паднаха право в мрежата. Започнаха да пищят. Ловецът дойде и ги улови.

А паунът му казал:

— Върни се в гнездото си! Щом съдбата отреди нещо един път, предпазване и хитрост теб няма да спасят.

Врабецът си рекъл: „Ще се въоръжа с търпение и няма да наруша царското веление“.

Веднъж, както си хвърчал из небесата, съзрял нейде долу два врабеца да се бият. Казал си: „Какъв везир съм, щом допускам птиците да се кълват една друга пред очите ми! Бога ми, трябва да ги разтърва“. И литнал към тях. Но птицеловецът ги похлупил с мрежата си и ги изловил. Врабецът попаднал точно в средата. Птицеловецът го показал на другаря си и му рекъл:

— Гледай да не го изтървеш, че е тлъстичък!

А врабецът си рекъл: „Стана тя, каквато стана! При пауна трябваше да си остана! С хитрост от съдбата не си спасих главата!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ОСЕМДЕСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

Приказка за Али ибн Баккар и Шамс ан-Нахар

Разправят, царю честити, че в една страна в прастари времена, когато халиф бил Харун ар-Рашид, имало търговец на име Абул Хасан Али — богат и пребогат, с прекрасна външност. Обиквал го всеки, щом го видел. Влизал при халифа, без да моли за разрешение. Пеел му стихове и го развличал със забавни случки. В останалото време купувал и препродавал стоки. В дюкяна му често идвал момък, персийски княз по произход, на име Али ибн Баккар. Бил висок и строен, с приятно лице, румени бузи и гъсти вежди, сладкодумен и засмян, обичал радостите и веселието.

Веднъж двамата си седели на приказка. Задали се десет неволници. Едната била яхнала муле с везано седло и златни стремена, лицето й — забулено с тънко покривало, препасана с копринен колан, бродиран със златна сърма.

Пред дюкяна на Абул Хасан тя слязла от мулето. Али ибн Баккар изпаднал в захлас и понечил да избяга, а тя му рекла:

— Къде толкова си се забързал? Може ли да си тръгнеш, щом аз вече съм тук? Това на нищо не прилича!

— Кълна се в Аллах, господарке! Бягам от онова, което виждат очите ми. Та нали поетът най-добре го е казал:

Като слънце тя е, свети в небесата,

със утеха сладка залъгвай душата:

        че никога няма да литнеш при нея,

        че никога няма да слезе при тебе!

Девойката се засмяла и попитала Абул Хасан:

— Как се казва този момък? Отгде е?

— Той е чуждоземец, персийски княз е и се казва Али ибн Баккар. Пък нали чуждоземните гости трябва да се тачат!

— Ще ти проводя една от моите робини да ми го доведе на гости.

После си тръгнала. Не след дълго се явила една робиня и казала на Абул Хасан:

— Моята господарка те кани заедно с приятеля ти!

Абул Хасан и Али ибн Баккар поели към двореца на Харун ар-Рашид. Сложили им трапеза, нахранили се, измили си ръцете, донесли им вино и пийнали, смаяли ги редките предмети, които видели там. Докато зяпали в почуда, към тях се задали десет млади робини, сред които се откроявала същата онази девойка. Била в синя дреха с копчета от свила, а коланът й — украсен с разноцветни скъпоценни камъни. Али ибн Баккар задекламирал:

Болест ми навлече тази хубавица,

от любовни мъки — цяла броеница.

                Душата си бедна съзрях разтопена,

                от страстта по нея безкрайно сломена.

— Как се зове тази девойка? — попитал Али ибн Баккар.

— Шамс ан-Нахар. Любимка е на Харун ар-Рашид, повелителя на правоверните.

А Шамс ан-Нахар се любувала на хубостта на Али ибн Баккар, както той се наслаждавал на нейната красота. Взаимна любов пламнала в сърцата им. Тя заповядала на робините да запеят:

Към теб, господарю, безценно сърце,

към тебе, живот мой, протягам ръце!

        Целувка блажена очаквам във дар,

        смили се и дай я назаем макар.

Целувката твоя ще върна завчас,

не ще ти остана длъжница и аз!

        Поискаш ли още целувки награда,

        вземи ги, душата ги дава с наслада!

След това една робиня изпяла следните стихове:

Опияни ме взорът му, не виното червено,

извивката на кръста му съня прогони в мене.

        Не виното! Къдрите му дариха ми утеха…

        Не виното! Чертите му ума ми просто взеха.

На къдрите му женската ми воля е във власт,

а тез черти омайни разпалват мойта страст!

Той въздъхнал, а тя била обладана от изгаряща, безумна страст. Станала от дивана и се запътила към вратите на беседката. Той я пресрещнал. Прегърнали се двамата, прималели от любов, и се разплакали от щастие, а Абул Хасан се скрил зад един диван. Той се показал от там и рекъл:

— Бога ми, като ви гледам, ме обхваща удивление! Бива ли да плачете, когато сте заедно? Какво бихте правили, ако бяхте далеч един от друг? Сега не е време за тъга, а за радост!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ОСЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Шамс ан-Нахар напълнила чаша и я подала на Али ибн Баккар. След това заповядала на една робиня да попее и тя изпяла следните стихове:

Сълзите потекат ли, напомнят за виното

и цял стакан преливащ тогава е окото.

                Кажи, Аллах, нима с вино са пълни тия

                клепачи натежали или пък сълзи пия?

Той изпил виното и й върнал бокала. Напълнила го тя и го подала на Абул Хасан, а той го пресушил до дъно. После взела уда и рекла:

— А сега ще възпея стакана!

Облива се лицето му със сълзи тъй прекрасни

от мъка, а в гръдта му бушува огън страстен!

                За своите близки плаче, до него да са вечно,

                но сълзи угнетяват и близки, и далечни!

Дотичала една робиня, цялата разтреперана от страх:

— Господарке, пристигна повелителят на правоверните, чака пред вратата. С него са Афиф, Масрур и другите евнуси.

Всички примрели от страх, но тя се засмяла:

— Ще ги залъжеш с приказки, докато се махнат!

Наредила на робините да спуснат завесите, слязла в градината, седнала на своя диван, наредила на една от слугините да й разтрива краката. Накрая заръчала да отворят вратата, за да влезе халифът. Но вместо него влязъл Масрур с двайсет души:

— Повелителят на правоверните много се е затъжил за тебе, днес е бил на весел пир и желае да те види. Ти ли ще го навестиш, или той да дойде?

Тя станала, целунала земята и рекла:

— Покорно изпълнявам всяко желание на повелителя на правоверните! Идете при него и му кажете, че го чакам!

Тя се преоблякла, влязла при своя възлюблен, прегърнала го силно и се сбогувала с него.

— Повелителко на сърцето ми — горчиво проронил той, — настъпи време за раздяла! Нека да ти се насладя, защото тя може да стане причина да изгубя главата си заради твоята любов.

— Жертвата ще бъда аз — отвърнала тя. — Ти си търговец и все ще срещнеш хора, дето ще те утешат. Ти ще съумееш да опазиш любовта си в тайна. А пък аз ще си навлека само беди. Ох, с какво сърце ще се явя пред халифа? С кои очи ще гледам празното ти място?

Дотичала една робиня и рекла:

— Господарке, пристигнаха слугите на халифа!

— Отведи Абул Хасан и другаря му в гостната, която гледа към градината! — заповядала Шамс ан-Нахар. — Нека стоят там, докато се стъмни, а после гледай да ги измъкнеш!

Робинята ги отвела, затворила вратата, а те вперили поглед към градината и видели, че се задава халифът. Пред него вървели сто евнуси с мечове, а около него ситнели двайсет робини в най-разкошни дрехи. Всяка носела на главата си корона, украсена със скъпоценни камъни и рубини, а в ръката си държала запалена свещ. Халифът вървял бавно. Шамс ан-Нахар го посрещнала пред вратата на градината, завела го до дивана. Свирела музика. Халифът си разменял закачки с Шамс ан-Нахар и заповядал да отворят беседката. Разтворили прозорците, вътре станало светло като ден. Евнусите донесли стаканите за вино.

А Али ибн Баккар обгърнал невиждания разкош с поглед и се обърнал към Абул Хасан:

— Боя се, братко, че халифът ще разбере кои сме! За тебе се страхувам, защото аз съм вече отписан!

Двамата продължили да наблюдават през прозорчето халифа, който се обърнал към една робиня:

— Изпей ни, о, Гарам, някоя хубава песен.

И тя запяла:

По стана бедуинка тъй силно не копнее,

върби, хиджазки мирти тъй страстно не лелее,

                копнеж по керванджии тъй силно я не гони,

                та да стъкми и огън, сълзица да пророни,

тъй както аз копнея. Макар, че в този час

любимият ми мисли, че грях извършвам аз.

Притичала робинята, дето ги била завела в гостната:

— Бързо, Абул Хасан! Слизайте долу, работата става дебела! Тръгвайте, че загиваме.

— Момъкът, дето е с мене, не може да стане — казал Абул Хасан. — Няма сили да се изправи.

Робинята ги извела навън и замахала с ръка. Към тях се приближила лодка. Тя ги качила и заръчала на лодкаря:

— Карай по-живо!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ОСЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че лодкарят загребал бързо с веслата. Прекосили реката и стигнали до отвъдния бряг. Там робинята се разделила с двамата и се върнала. Али ибн Баккар станал да се поразтъпче. Абул Хасан имал приятели по тези места. Отишъл при един и почукал на вратата. Той веднага се появил, поканил ги, попитал ги какво ги води при него, а Абул Хасан отговорил:

— Тръгнали сме по никое време заради един човек, с когото си имах вземане-даване, но той ми задигна парите! Взех си за спътник приятеля ми Али ибн Баккар. Дойдохме тук с надежда, че ще го намерим, но той изчезна. Няма как да се върнем по тая тъмница и решихме да се приютим в твоя дом!

Подслонил ги стопанинът. Щом се развиделило, те се отправили към града. Абул Хасан поканил приятеля си да му погостува.

— Скъпи ми приятелю — рекъл му той, — най-добре ще е да останеш при мене и тази нощ. Ще се поразведриш и ще разсееш любовната си мъка.

— Да бъде, както казваш, братко! — промълвил Али ибн Баккар.

Абул Хасан събрал приятелите си, пратил за певци и музиканти, пирували през целия ден до мръкнало. После запалили свещи и стаканите с вино тръгнали от ръка на ръка. На развиделяване Али ибн Баккар поискал да си върви. Слугите го качили на едно муле, а Абул Хасан го придружил до дома му.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ОСЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абул Хасан се простил с Али ибн Баккар и отишъл в дюкяна си. Едва-що седнал и ето че дошла робинята. Разбрал, че е угрижена.

— Добре си ми дошла. Как е Шамс ан-Нахар? — запитал той.

— Ще ти обадя, но първо ми кажи как е Али ибн Баккар.

Абул Хасан й разказал и тя заговорила:

* * *

Когато поехте на път, аз се върнах с разтуптяно от страх сърце. Не можех да повярвам, че сте се отървали. Заварих господарката да лежи в покоите си. Повелителят на правоверните беше седнал до главата й. Нямаше кой да му каже какво става с нея, а и той за нищичко не се досещаше. След полунощ тя се посъвзе.

— Какво става с тебе, Шамс ан-Нахар? — попита той.

— Призля ми. Тялото ми пламна като в огън. Закусих нещо, което никога досега не съм яла.

Даде си вид, че й е по-добре, и поръча да й донесат да пийне нещо. Каза на повелителя на правоверните за нищо да не се тревожи. После той нареди на една от робините да запее:

След теб животът никак не ми е сладък вече!

Да знаех, че тъгуваш, че си от мен далече,

        сълзи от кръв червена тогава бих проляла

        от мъка, че оплакваш нашата раздяла!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ОСЕМДЕСЕТИ ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на робинята пред Абул Хасан:

* * *

Господарката ни падна в несвяст. Поръсих лицето й с розова вода. Тя се посъвзе, а аз я предумах:

— Господарке! В името на живота на твоя възлюблен бъди търпелива, не издавай нищо!

— Че какво по-лошо от смъртта може да ме постигне? — отговори тя.

Само там ще намеря покой.

И докато си говорехме, една от робините запя следното:

Отсъдиха: „Търпение — спасение“!

Отвърнах им: „Разлъка — нетърпение!“

        Че свързани не ще се разделим,

        да се прегърнем — после ще търпим.

Шамс ан-Нахар отново припадна. Халифът остана до нея чак до зори, изпрати да повикат лекари и им заповяда да се заемат с лечението й. Тя ми нареди да дотичам при вас, за да разбера как е Али ибн Баккар.

* * *

Абул Хасан се учудил и рекъл:

— Върни се при господарката си и я поздрави и я призови да бъде търпелива. Кажи й също: „Пази тайната!“ Предай й, че вече зная как да й помогна, но това не е лесна работа!

Той останал в дюкяна си до края на деня. Привечер дремнал малко и поел към къщата на Али ибн Баккар, който го посрещнал усмихнат:

— Къде се изгуби през целия ден?

— Ако твоето изцеление зависеше от мен, и аз бих дал душата си за тебе. Днес при мене беше робинята й! — и той повторил думите на робинята.

Като се съмнало, Абул Хасан отишъл в дюкяна си. Ето че пак се задала робинята.

— Как е Али ибн Баккар? — попитала тя.

— Не питай! Нощем не мигва, денем мира няма.

— Господарката ви изпраща много поздрави, а за него нося и едно писъмце. Когато ми го даваше, заръча: „Не се връщай без отговор!“ Ето го!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ОСЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абул Хасан отвел робинята до къщата на Али ибн Баккар.

— Една твоя позната е изпратила робинята си с писъмце до теб! — казал Абул Хасан. — Тя чака на вратата!

Робинята влязла и подала писмото. Али ибн Баккар го прочел. То гласяло:

„Пратеникът ми ти носи новини от мен,

има думи, няма среща, но не стой смутен!

                Влюбих се безумно, страстно и съм твоя аз,

                сън очите ми не знаят от любовна страст!

Горд бъди, далеч от мене нивга не си бил,

за сърцето, за очите бил си драг, премил!

                Що да чакам? Снагата ти се стопи по мен.

                Не питай ме какво ми е в тоз тежък ден!

Пиша ти писмо с непроизнесени от мен слова и ти не можеш да ги чуеш при това. Очите все така будуват, а грижите в сърцето ми царуват. Сякаш че не съм познала красота и не съм вкусила на живота от сладостта. Изглежда, че съм изтъкана от любов и съм призвана за печал и за горестен зов. Страданията се менят, а страстите ми все растат.

Сърцето се свива, а мисъл тревожна все бяга,

окото будува, умората тялото стяга!

        Напразно търпиме! Раздялата чука, и ето,

        умът е размътен, изхвръкна при тебе сърцето!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО И ДЕВЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абул Хасан се върнал в дюкяна си, но сърцето му се свивало от притеснение. На другия ден пак отишъл при Али ибн Баккар, а той почнал да декламира:

И преди мен са страдали от любовна мъка,

и живите, и мъртвите бдят се от разлъка.

        Но в моето сърце това, което става,

        надхвърля, надминава всякаква представа.

— Твоята любов е невиждана и нечувана! — казал Абул Хасан. — Как може да линееш така от страст? Какво ли щеше да правиш, ако обичаше някоя, дето не споделя твоите чувства?

Той имал приятел, който бил посветен в историята на влюбените. Та когато го навестил, приятелят го заразпитвал за Али ибн Баккар и поискал да научи нещо и за Шамс ан-Нахар. А Абул Хасан му рекъл:

— Тя го покани веднъж. Толкова мога да ти кажа по този въпрос. Боя се връзката им да не се разкрие. Затуй реших: парите си ще взема и на път за Басра ще поема. Страх ме е робинята да не се разбъбри, да не плъзне по хората мълвата. А после това да доведе до гибелта ми и да ме опозори пред хората…

— Одобрявам намерението ти! — казал му приятелят.

И Абул Хасан тръгнал към Басра. На третия ден приятелят му дошъл да го навести, но не го намерил. Открил къде живее Али ибн Баккар, и казал на слугата му:

— Помоли господаря си да ми разреши да вляза и да му предам поздрави от един човек.

Когато влязъл, видял, че Али ибн Баккар лежи проснат на някаква възглавница.

— Господарю — заговорил гостът, — с Абул Хасан ме свързва стара дружба. Но заварих дюкяна му затворен. Съседите му ми казаха, че е заминал за Басра. Знам, че си му най-верният приятел, и дойдох да те помоля да ми кажеш какво става с него?

Али ибн Баккар пребледнял, развълнувал се и рекъл:

— Сега чувам, че е заминал! Ако е истина, лошо ми се пише!

Али ибн Баккар поръчал на слугата си да иде у Абул Хасан и да попита вкъщи ли е. Той отишъл, след малко се върнал и казал:

— Роднините му казаха, че е заминал за Басра. Но пред вратата чакаше една робиня. Като ме видя, тя ме позна и ми каза, че носи писмо за най-скъпото същество на господарката си, после тръгна с мене и сега чака пред вратата.

— Върви я доведи! — наредил Али ибн Баккар.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че щом влязла, робинята пошушнала нещо на Али ибн Баккар, после си тръгнала.

Приятелят на Абул Хасан бил златар. И когато робинята излязла, той захванал разговор:

— Сигурно в халифския дворец вече те търсят! Това беше робинята на Шамс ан-Нахар. Преди известно време тя поиска да й направя скъпоценна огърлица и аз й я пратих!

Али ибн Баккар се развълнувал от думите му, едва не му прилошало, но после дошъл на себе си и попитал:

— В името на Аллах, братко, откъде я познаваш?

— Ще ти кажа цялата истина, за да не се притесняваш — отговорил златарят. — Всичко ще ти разкажа! Поисках да се срещна с тебе, защото си ми скъп! Бих искал да ти бъда утеха, докато го няма приятеля ми Абул Хасан! Затуй си отпусни душата и ведро гледай на нещата.

Али ибн Баккар помълчал, па попитал златаря:

— Знаеш ли какво ми пошушна робинята? Разправя, че аз съм посъветвал Абул Хасан да замине за Басра и така с хитрост съм прекъснал нашата връзка. Заклех й се, че няма такова нещо, но тя не ми повярва.

— Братко, ще сторя всичко, за да ти помогна. Ще измисля някаква хитрина да се добереш до нея тихомълком, без да пострадаш!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ДЕВЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че златарят си тръгнал, без да знае какво точно да стори, та да помогне на Али ибн Баккар. Вървял той замислен и не щеш ли, видял на пътя едно захвърлено листче. Вдигнал го и прочел адреса: „От младата влюбена до нейния любим“. Разгърнал листчето и прочел: „Искам да ти кажа, господарю на сърцето ми, че не мога да разбера защо секнаха нашите писма. Дори вече да не ме обичаш, аз ще продължа да те обичам отдалече.

И горд да си — ще се смиря, жесток да си — ще изтърпя,

могъщ да си — глава ще преклоня.

Да, твойта дума е закон! Кажи — ще се смиря с поклон,

нареждай — ще се подчиня!“

Докато четял писмото, към него се приближила робинята, озъртайки се наляво и надясно. Видяла тя, че златарят държи листче хартия, и рекла:

— Господарю мой, върни ми листчето, което изпуснах!

Той се извърнал и рекъл:

— Робиньо, не се тревожи! За всички тайни гроб съм аз!

— Господарю — рекла робинята, — зная, че няма да издадеш тайната, но си ми дай листчето.

Дал и той писмото, а тя го взела, запечатала го, както си било, и отишла при Али ибн Баккар. Той го прочел, написал отговора, а тя се върнала при златаря. Той строшил печата и зачел писмото, в което пишело: „Не съм охладнял в чувствата си, не съм презрял верността си, не съм погазил обета си и съм запазил чиста любовта си. Изпълнен съм с желание да отвърна на любовта ти. Кълна се в оня, който знае всичко скрито, горя в копнеж да се срещна с теб, любима“.

Златарят прочел писмото и се разридал, а тя му рекла:

— Не мърдай от тук, докато не се върна. Искам на всяка цена да ти уредя среща с моята господарка Шамс ан-Нахар. Оставих я да лежи от мъка в очакване да й отнеса отговора!

Тя се запътила към господарката си, позабавила се малко при нея и когато се върнала при златаря, довела непозната девойка. Щом непознатата прекрачила прага в дома на златаря, се разнесли чудни ухания. Златарят скочил, подал й възглавница и седнал насреща й. Непознатата помълчала, поела си дъх и си открила лицето. На него му се сторило, че слънце сгряло дома му. Непознатата, която била Шамс ан-Нахар, го попитала кой е изплюл камъчето пред него, и той й разказал всичко.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ДЕВЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Шамс ан-Нахар рекла:

— Човече божи, хорските души са жертва на едни и същи страсти, а човек с човека си прилича. Дела на думи само се не вършат, без мъка няма сполука, а пък наградата идва след усилието. Почивката идва след умората, а успехи жънат само благородните. Сега ти знаеш нашата тайна и разбра, че тази робиня е нейна пазителка. Ние няма да ти сторим зло. Каквото и да ти се случи, тя ще да те спаси. А ти ще бъдеш посредникът между мен и Али ибн Баккар.

И си тръгнала. Златарят я изпроводил до портата, върнал се и седнал замаян от хубостта й. После отишъл при Али ибн Баккар, който възкликнал:

— Кълна се в Аллаха, откакто те няма, сън не ме хваща. Робинята ми донесе писмо от господарката си! — и когато златарят се разсмял, добавил: — Как ти дава сърце да се смееш на думите ми?

— Жарката ти страст ще бъде уталожена само ако поне веднъж видиш онази, за която жадуваш! — му рекъл златарят. — Трябва да се срещнете в другата ми къща, където вече идва робинята със своята господарка. Там среща ще ви уредя, та да изплачете своята болка и мъка.

— Каквото и да сториш, все ще е за добро!

Златарят се прибрал след утринната молитва. Довтасала робинята и рекла:

— Халифът е извън двореца! Най-добре ще е да се срещнат там!

— У дома е по-сигурно! — отговорил той.

Робинята излязла, после се върнала и рекла:

— Моята господарка е съгласна! — после измъкнала от джоба си кесия динари: — Господарката ти предава следното: „Вземи кесията с парите и посрещни нуждите ни по време на срещата!“

Златарят й се заклел, че тези пари не му трябват, тя си прибрала кесията обратно и довела Али ибн Баккар. После си отишла и се върнала след вечерната молитва, като водела Шамс ан-Нахар. Двамата пристъпили един към друг, почнали да си разменят нежни думи. Златарят им поднесъл ядене. Те яли до насита, пили вино, докато се опиянили, и склонили глава един към друг. А Шамс ан-Нахар казала на златаря:

— Любезни господарю, донеси ни цитра или друг някой сладкогласен инструмент, за да се повеселим до насита.

Той им донесъл уд. Тя го взела, сложила го на коленете си, с красив жест ударила струните и запяла:

Търколи се по бузата сълза гореща.

А след разлъката ще има ли пак среща?

После затананикала и робинята:

На срещата яви се ти, любими мой,

във нощ за мен по-скъпа от нощите безброй!

        До мене спа любимият, прегърнал ме с десницата,

        а в свойта радост аз прегръщах го с левицата.

В прегръдка нежна вино от устните му пих

и от меда на кошера им се опияних!

Златарят се прибрал. Пукнала зората, той се помолил, след това си изпил кафето и си помислил, че е време да види приятелите си. Влязъл изплашен съседът му:

— Да знаеш, братко, какви ужасии станаха тази нощ в другата ти къща. Крадци те видели да пренасяш вещите там, влезли там през нощта и те обрали, а гостите ти убили!

Двамата се затичали към другата къща. Заварили я празна и напълно ограбена.

— Няма значение, че покъщнината е изгубена! — възкликнал златарят. — Боя се да не се разчуят нещата около Али ибн Баккар и любимата на халифа! Като нищо ще ми хвръкне главата!

— Нека потърпим! Крадците, които са те ограбили, са избили най-добрия отряд от дворцовата стража. Пазителите на реда са завардили всички пътища и сигурно ще ги спипат! Така и ти ще бъдеш възмезден, без да си мръднеш пръста!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ДЕВЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че златарят си рекъл: „Случи ми се това, от което Абул Хасан най-много се боеше. Той е в Басра, а аз се хванах в капана“.

Вестта за грабежа се разчула. Отвред се стекли хора. Някои злорадствали, други му съчувствали. Докато той преживявал мъката си, влязъл един от слугите му и рекъл:

— Някакъв непознат иска да говори с теб!

Излязъл златарят — отвън наистина стоял някакъв непознат, който му казал:

— Имаме разговор на четири очи!

Тръгнали и ха тук, ха там, застигнала ги нощта. Не посмял златарят да попита къде отиват. Стигнали до реката. Седнали в една лодка. Лодкарят ги откарал на отсрещния бряг. Непознатият го повел. Спрял до някаква врата, двамата влезли. Човекът заключил с железен катинар. Влезли в една стая. Там седели десет мъже, които много си приличали — били братя. Сипали му да пийне вино, дали му и да яде. После му рекли:

— Снощи ограбихме къщата ти, пленихме другаря ти и певицата също.

— Аллах да ги пази! Но къде са?

Те посочили с пръст нанякъде.

— Хей там са! Братко, не знаем нищо за тях, но разбрахме, че са от знатно потекло. Ей този тук не даде да ги убием.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че златарят едва не умрял от страх и разказал за всичко. Крадците отишли при Али ибн Баккар и Шамс ан-Нахар и най-любезно им се извинили. А на златаря рекли:

— Разхитихме дома ти, поделихме си част от благините, но решихме да ти оставим нещичко.

А Али ибн Баккар и Шамс ан-Нахар едва не умрели от страх. Тримата се спуснали към реката и стигнали до една лодка. Лодкарят ги откарал до другия бряг, където ги обкръжили конници.

— Откъде идете? — попитали те.

— Не познаваме тези, дето току-що избягаха! — казал златарят. — Ние сме песнопойци. Искаха да ни отвлекат, за да им пеем. С хитрост и подмазване едва се отървахме!

— Не говориш истината! Кои сте вие? — викнали конниците.

Златарят не знаел какво да каже. Шамс ан-Нахар се спуснала към водача им и му пошепнала нещо. Той скочил, качил я на гърба на жребеца, хванал юздите. По същия начин качил и двамата мъже. Край брега на реката се натоварили всички в една лодка. Стигнали пред двореца на халифа. Шамс ан-Нахар влязла, а златарят и Али ибн Баккар потеглили на коне. Конниците ги изпроводили чак до портата им и поели по своя път.

Привечер Али ибн Баккар припаднал. Лежал на постелята, без да се помръдне. По едно време дошли близките му и занареждали:

— Кажи какво стана с него. Защо е припаднал?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ДЕВЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че златарят рекъл:

— Запасете се с търпение. Той ей сега ще се съвземе и всичко ще ви разкаже.

Али ибн Баккар се разшавал. Почнали да го пръскат с розова вода. Когато се посъвзел, те го заразпитвали. Златарят си тръгнал, но тъкмо излизал, насреща му се задала робинята на Шамс ан-Нахар.

— Спри за малко да ти кажа нещо! — рекла тя. — Влез в джамията да си поприказваме!

Влязъл той в джамията, а тя — след него. Той й разказал какво се било случило на Али ибн Баккар, а тя на свой ред разправила:

* * *

— Когато видях как ония хайдуци разбиха вратата на къщата ти и влязоха вътре, уплаших се да не ги праща халифът. Ние с двете слугини избягахме. Скрихме се и след това се добрахме до двореца на халифа. Бяхме ни живи, ни умрели. Мръкваше се. Отворих вратата към реката и повиках лодкаря. До полунощ бродих по реката, докато зърнах лодка, която се насочваше към портата. До гребеца седеше мъж, помежду им лежеше жена. Спряха на брега. Жената слезе — беше Шамс ан-Нахар. Тя ми заповяда да платя хиляда динара на човека, който я беше довел.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ДЕВЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на робинята пред златаря:

* * *

— По-добре да бях умряла, вместо да преживея всичко! — ми заговори Шамс ан-Нахар. — Бях на косъм от смъртта! Щом крадците ни изведоха от дома на златаря, попитаха ме коя съм. Отговорих, че съм робиня песнопойка, и те ми повярваха. А на същия въпрос Али ибн Баккар отговори, че е обикновен простосмъртен. Подкараха ни към свърталището си. Там те взеха да ме оглеждат, вторачваха се в хубавите ми дрехи и в скъпоценните ми накити. Досетиха се, че сигурно ги мамя, и рекоха:

— Къде се е чуло и видяло проста песнопойка да носи такива скъпи накити? Я ни кажи истината — коя си?

Нищо не им отвърнах, а само си помислих: „Ей сега ще ме убият заради тия скъпи накити!“ Разплакахме се. Тогава Аллах смекчи сърцата им и те ни попитаха:

— Кой е стопанинът на оная къща?

— Стопанинът й е златар — отговорихме.

— Знам го! — обади се един от тях. — Мога да го доведа!

Отиде и доведе златаря, който им каза кои сме. Пуснаха ни. Щом стигнахме брега, довтасаха конниците от нощната стража. Попитаха ни:

— Кои сте вие?

— Аз съм Шамс ан-Нахар, любимката на халифа. Реших да се разходя, но се появиха разбойници, плениха ме и ме скриха тука, ала щом ви видяха, удариха на бяг. Затова държа да те възнаградя!

Той ме позна и ме качи на седлото. Даде коне и на Али ибн Баккар и на нашия златар. При него бързо иди, поздрави го от мен и го попитай как е Али ибн Баккар.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ДЕВЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че двамата се сбогували и робинята се върнала при господарката си. Златарят навестил Али ибн Баккар. На вратата един от слугите му рекъл:

— Господарят проводи роби да те търсят под дърво и камък.

Отишъл златарят при господаря му. Той бавно отворил очи и щом го видял, занареждал:

— Всяко нещо има край. Два пътя има пред влюбения: или любимата да види, или да умре. Краят ми е близък. О, защо не умрях по-рано! Аз съм като птица в кафез. Душата ми се топи от мъка. Но всеки има своя час уречен и на смъртта всевластна е обречен.

— Господарю мой, нека си вървя! — казал златарят. — Чакам вести от робинята.

— Добре, но се върни по-скоро да ми кажеш какво става!

Златарят си тръгнал. Още не бил седнал, и се появила робинята, цялата обляна в сълзи.

— Господарю, случи се най-страшното! Когато вчера си тръгнах, заварих господарката да хока една от двете слугини, дето бяха у вас през оная нощ. Тя се уплаши и побягна. Стражникът поиска да я върне, ала тя му се примоли и той я разпита защо е този смут. Тя му разказа за нашите теглила, новината се понесе и стигна до ушите на халифа. Той се разпореди Шамс ан-Нахар да бъде преместена в халифския дворец с цялата й покъщнина и да я пазят двайсет евнуси! Тичай при Али ибн Баккар и му кажи, че нещо се мъти!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СТО ДЕВЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че златарят се върнал при Али ибн Баккар и му казал:

— Господарю! Ако веднага не напуснеш дома си, до вечерта ще бъдеш убит! Вземи пари и стоки колкото можеш да носиш.

Али ибн Баккар натоварил три камили и яхнал коня си. Същото сторил и златарят. Измъкнали се крадешком. Вървели цял ден и цяла нощ. А призори разтоварили камилите, надянали им букаите и заспали. Не подозирали, че ги дебне голяма беда. Разбойници ги обкръжили, похитили стоката и избягали. Двамата се разбудили, видели какво е станало, но нямало какво да сторят. Продължили пътя си, стигнали до един град и отишли право в джамията. Щом настъпило утрото, влязъл някакъв човек.

— Добри хора, вие май не сте тукашни? — запитал той.

— Вярно е. Нападнаха ни разбойници и ни обраха, дойдохме в този град, но няма кой да ни приюти.

А човекът ги попитал:

— Приемате ли поканата ми да отседнете в дома ми?

Той ги дарил с дрехи и те отишли в неговия дом. Али ибн Баккар взел да въздиша и рекъл на златаря:

— Братко, приближава краят, искам нещо да ти заръчам: ако умра, бързо иди при мама — нека дойде тука! Кажи й, че последното ми желание е било да не плаче за мен!

Чули те някаква робиня да пее нейде отдалеко:

Разлъката тъй бързо между нас застана,

за обич, близост, дружба място не остана!

        Превратности среднощни нас бързо разделиха,

        от среща въжделена без милост ни лишиха.

След срещата разлъка в души отрова лее,

дано пък любовта ни взаимна оцелее.

        Смъртта е само миг — а после отминава,

        разлъката с любимия завинаги остава!

Разлъката, да знаехме, коварно где се крие,

света от нея мигом лишили бихме ние!

Али ибн Баккар отронил сетна въздишка и предал богу дух. Златарят поръчал на стопанина да остане до него и отпътувал за Багдад. Отбил се в къщи, преоблякъл се и отишъл в къщата на Али ибн Баккар, влязъл при майка му и й казал:

— Реши ли нещо Аллах, решението му е неотменно! Прибира душите човешки в срока, предопределен в неговата Книга.

Майката разбрала, че синът й е умрял, и горко се разридала. Златарят й разказал всичките му патила и тя припаднала…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТОТНАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато златарят се връщал към дома си, една жена го хванала за ръката. Била робинята на Шамс ан-Нахар. Двамата се разплакали. Той й съобщил за смъртта на Али ибн Баккар, а после попитал:

— Как е твоята господарка?

— Халифът не дава дума да се продума против нея! — отговорила тя. — Нали му е любимка! Казал й: „Всичко ти прощавам напук на враговете!“ Заповяда да й подредят покои с позлатени стени и още една прекрасна стая. Веднъж, както му беше обичаят, седна да си пие виното. Дойдоха робините, той отреди на всяка полагаемото й се място, а Шамс ан-Нахар тури до себе си. Заповяда на една да запее, тя взе уда и дрънна струните:

Страстта ми прати зов и той ме подчини,

дълбаят сълзи мъка по двете ми страни.

        Сълзите на окото душата ми издават,

        но истината скриват, лъжата оправдават.

Не ще опазя скрита от всички любовта си,

защото ме издава безмилостно страстта ми.

        Как сладка е смъртта, любими мой, след тебе!

        Дано да е щастлив след мен и твоят жребий?

Щом чу стиховете на робинята, Шамс ан-Нахар падна в несвяст. Халифът захвърли чашата и я прегърна, целуна я, но тя вече беше мъртва. Той потъна в скръб и заповяда да строшат всички удове и други музикални инструменти в покоите й. Отнесе я в друга стая и не я остави, докато не се развидели. Щом пукна зората, накара да я окъпят, да я пременят и погребат. После освободи робините й — аз съм една от тях. Събираме се често край нейната гробница.

Оттогава златарят не преставал да ходи на двата гроба.

Такава е тяхната история. Но още по-удивителна е историята на цар Шахраман.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя заразказвала:

Приказка за Камр аз-Заман, сина на цар Шахраман

Разправят, царю честити, че в прастари времена живял един цар, който се зовял Шахраман. Притежавал войски, сановници и слуги.

Веднъж легнал при жена си и тя забременяла. Изтъркаляли се месеците и тя родила мъжка рожба. Детето било като ясна месечина в тъмна нощ. Затова го и нарекли Камр аз-Заман. Израснал той, станал петнайсетгодишен и нямало хубавец като него.

Цар Шахраман се оплакал на един от везирите си:

— Везире мой, от страх за Камр аз-Заман трепери ми душата, боя се от превратностите на съдбата. Затуй, преди да умра, искам да го задомя.

— Женитбата е една от проявите на мъжкото достойнство — рекъл везирът. — Сина си ожени, докато имаш още дни.

Цар Шахраман викнал да доведат сина му и му рекъл:

— Камр аз-Заман, решил съм да те оженя.

— Тате, хич не ми е до женитба, душата не ме тегли! — отговорил синът. — Прочетох не една история за женското коварство! Нивга не ще се реша на женитба. Та не са ли прави думите на поета?

Решите ли да питате какво са днес жените,

там познавач, вещ лекар съм и зная им душите:

Мъжът щом побелее и свършат му парите,

на женската любов не може да разчита.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И ВТОРАТА НОЩ…

Тя заразказвала:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Шахраман се опечалил. Все пак той изчакал и видял, че синът му е достигнал върха на своето красноречие и красота. На хубостта му всички се дивели. Той бил изкушение за жените! Бил строен, изящен, нежен, мил, с клончето върбово бил лика-прилика, прав бил като тръстика! Когато изминала година, бащата го повикал и го попитал:

— Чедо, да те женя съм решил, та да си ми драг, премил. Жив и здрав докле съм аз, ще ти дам султанска власт. Ще те направя султан, преди от бог да съм прибран.

Камр аз-Заман обронил глава и казал:

— Татко, никога няма да се оженя. Аллах е наредил да ти се покорявам, но в негово име аз те умолявам — не ме вкарвай в хомота! Колко добре го е казал поетът:

Жените с целомъдрие макар и да се кичат,

на кости изкълвани от лешояд приличат!

                Потайни мисли нощем на тебе те издават,

                нозе и тяло сутрин пък другиму отдават.

Те хан са — пренощуваш, а после заминаваш,

и друг ще те замести, когото не познаваш.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Шахраман рекъл на везира си:

— Везире, дай ми съвет, що да правя с моя син.

— Милостиви царю — рекъл везирът, — потърпи още година. Говори му за женитба в деня на тронния съвет, когато всички емири и везири ще бъдат тук, пред всички. Той ще се стресне от тях и няма да посмее да скърши волята ти!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че след година цар Шахраман свикал емири и везири, сановници и царски чиновници. Пратил да повикат сина му. Камр аз-Заман три пъти целунал земята пред трона на баща си, а султанът му рекъл:

— Сине мой, повикал съм те днес, за да те помоля да изпълниш една моя молба. Намислил съм да те задомя.

Камр аз-Заман свел очи към земята. После вдигнал глава, размахал ръце и се провикнал гневно:

— Разбери, татко, няма никога да се оженя, та ако ще, да пукна! Излиза, че си един изкуфял дъртак, щом вече за трети път ме питаш искам ли да се оженя, и аз все отказвам!

Гняв обзел цар Шахраман. Викнал на робите да хванат Камр аз-Заман и да го вържат и взел да го ругае:

— Тежко ти, дете неблагодарно и безсрамно! Как смееш да ми държиш такъв език пред моите воини и бойци достойни? Ще ти дам да разбереш! Нали знаеш каква участ постига всеки, който, дръзне да ми държи такъв език?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Шахраман заповядал на робите си да заточат сина му в крепостната кула. Сложили му те дюшек, завивка и възглавница, оставили голям фенер и свещ, защото там било тъмно даже през деня, а пред вратата поставили стража. Седнал Камр аз-Заман на новата си постеля с тъжна душа. Почнал да се укорява, рекъл си: „Проклети да са от Аллаха и бракът, и момите скромни, и жените вероломни! Ех, защо не послушах баща си и не се ожених?“

А баща му повикал везира и му рекъл:

— Ти стана причина да се скарам със сина си. Ха дай сега съвет де?

— Царю — отвърнал везирът, — нека синът ти полежи в затвора петнайсетина дена. После му заповядай да се ожени и ще видиш, че няма да ти противоречи.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Шахраман се въртял в постелята, сякаш бил легнал на живи въглени. Очите му се налели със сълзи и той започнал да реди думите на поета:

Нощта е безкрайна, клеветникът дреме,

на сърцето тегне на разлъка бреме.

        Мисля си: „Тъгата нощта ми вгорчава.

        Зрак на утро чисто, сипни се в забрава!“

А Камр аз-Заман в същото време пак взел да се кори: „Нима не знаеш, че човекът е пленник на езика си и че езикът може да му навлече големи беди?“

Сгреши ли езикът, човекът умира,

а щом се препъне, животът не спира!

        Погрешната дума със смърт поразява,

        а крак след препънка все пак оздравява!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман, синът на цар Шахраман, се зачел в Корана и заспал на дюшека от медински атлаз, който имал две лица и бил пълен с пух от камилска птица. Завил се с копринено наметало, бил по риза от тънка коприна, а на главата си бил сложил синя нощна шапчица от Мерв. Спал до първи петли, без да знае какво ще му донесе неведомото и какво му готви Оня, който вижда в скритото.

Кулата била от памтивека, отдавна запустяла. В килията имало римски кладенец, в който живеела жена джин. Тя се казвала Маймуна[1] и била дъщеря на един от прочутите царе на джиновете.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че тази жена джин излязла от римския кладенец и видяла, че в кулата свети. Това й се сторило необичайно. Запътила се към светлината в килията. Заварила евнуха да спи до вратата. В килията спял човек. До главата му горяла свещ, до краката му светел фенер. Маймуна се приближила крадешком до него, свалила завивката от лицето му и го погледнала. Цял час стояла прехласната от хубостта и прелестта му, досущ както поетът го е казал:

Целунах го — по-черни станаха очите му,

които изкушават, по-розови — страните му.

Сърце, реши ли дръзко хулител да твърди,

че има нему равен — разобличи го ти!

Тайно в себе си Маймуна въздишала пред хубостта и прелестта на юношата. После си рекла: „Кълна се в Аллаха, аз няма да му навредя и другиму зло да му стори не ще позволя! Но как са могли близките му тук да го оставят, да го забравят в тези руини?“ Целунала момъка по челото и завила лицето му с покривалото, разперила криле, литнала към небесните висоти. Изведнъж чула пърхане на криле и видяла ифрит, който се казвал Дахнаш. Тя връхлетяла върху него като ястреб. Когато разбрал, че това е Маймуна, дъщерята на царя на джиновете, той се побоял да й отвърне и я помолил да се смили над него:

— Заклевам те в най-безценния талисман — пръстена на Сулейман, не ми навреждай. Идвам от другия край на Китай! Ще ти разкажа какво чудо видях през тази нощ!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Маймуна попитала джина:

— Какво видя през тази нощ, Дахнаш? Говори, но не се надявай, че ще се изплъзнеш, като ме излъжеш! Защото, кълна се в пръстена на Сулейман, че ако словата ти са лъжливи, собственоръчно ще те убия!

Тогава ифритът Дахнаш, син на Шамхураш Крилатия, й отговорил:

— Ако в нещо те излъжа, прави с мене каквото пожелаеш, господарко.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И ДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на ифрита:

* * *

Аз долетях от Вътрешните острови, които се намират в китайските земи. Това е страната на цар Гаюр, а той има дъщеря. Едва ли някога Аллах е сътворявал създание с толкова очарование! Носът й прав е като остър меч, а бузите й алени — руйно вино искрящо! Устните й — като алени макове, мъхнати като корал и ахати. Слюнката й е сладка като вино — то носи забрава и любовната жажда утолява. Езикът бистър ум разкрива, за всичко красноречив отговор тя намира. А видиш ли гръдта й, оставаш поразен и шепнеш: „Създателю, бъди благословен!“ От нея се спускат закръглени и нежни ръце досущ както е казал за тях обезумелият от любов поет:

Ако не бяха гривните, ръце потоци бели

през нейните ръкави биха се излели!

Нежното й коремче е като дипла египетски плат. Над всичко туй се издига една тъй стройна снага, че умът замира в тъга. А надолу се опват две бедра, които блестят като два бисерни стълба.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И ЕДИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на ифрита Дахнаш:

* * *

— Останалото премълчавам, то не може с език да се разкаже и с жест да се покаже. Баща й е велик цар и безстрашен воин, господар на много градове и дворци. Казва се Гаюр. Толкова много обичаше дъщеря си, че й съгради седем палата, всеки — особен и неповторим. Първият беше от кристал, вторият — от мрамор, третият — от китайско желязо, четвъртият — от оникс и скъпоценни камъни, петият — от сребро, шестият — от злато и седмият — само от елмази. Подреди ги с най-прекрасни килими, със съдове от злато и сребро и с какъв ли не още царски разкош. И нареди на дъщеря си да живее във всеки палат по една година. Тя се казва царкиня Будур. Прочу се с хубостта си, разчу се за нея в цялата страна, при татко й царете изпратиха веднага сватовници. А тя се разсърди и рече на баща си:

— Тате, аз съм си царкиня, дето хора управлява! За какво ми е притрябвал мъж да властва над мен?

Баща й постоянно й додяваше с приказки за женитба, но тя му се противеше. Той се побоя тя да не посегне на живота си и й каза:

— Щом не щеш да се жениш, не ми се мяркай пред очите!

После я заключи и прати да я пазят десет старици надзирателки, забрани й да ходи в седемте палата.

Всяка нощ се отправям при нея и й се наслаждавам. Любувам се на лика й и я целувам по челото, докато спи. Ела с мен и се наслади на хубостта й.

* * *

Дахнаш свел глава и прибрал крила. А Маймуна му рекла:

— Че каква ще да е тази девойка, за която толкова дрънкаш? Езика си ще глътнеш, ако видиш моя любимец! Тази нощ видях момък, който и насън да ти се присъни, ще ти се вземе умът. Той е със същата участ! Молил го баща му неведнъж да се задоми, но той упорствал. Баща му се разгневил и го затворил в кулата. Нощес го видях.

— Господарке, покажи ми този момък, та сам да се уверя, че е по-красив от моята любимка царкиня Будур — рекъл Дахнаш.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И ДВАНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Маймуна казала:

— Сигурна съм, че по тези земи няма друг като моя любимец. Луд ли си да сравняваш своята любимка с него? Няма да мръднем от тук, преди да сме се обзаложили: ако тя се окаже по-красива от моя любимец, печелиш! Моят любимец е по-близо от твоята любимка — ей тука долу под нас. Слез с мен и го погледни!

Маймуна завела Дахнаш в кулата и снела покривалото от лицето на Камр аз-Заман. Той вперил поглед в него, поклатил глава и казал:

— Кълна се в Аллах, господарко, простено ти е да мислиш така! Но женската красота е различна от мъжката. Твоят любимец е лика-прилика на моята любимка! Те сякаш са излети в един и същ калъп на красотата.

— Начаса иди и своята любимка ей тука доведи, да ги огледаме, докато спят един до друг, и да ги сравним — възкликнала тя.

Й Дахнаш излетял. С него полетяла и Маймуна — побояла се да не избяга. Двамата донесли девойката на ръце. Тя била облечена в тънка венецианска риза с два златни ширита, украсена с разкошни шевици. Сложили я до момъка.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И ТРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че ифритът и ифритката трийсет пъти разбулвали и оглеждали лицата им.

— Моята любимка е по-красива! — казал Дахнаш.

— Я не дрънкай! — викнала Маймуна. — Нима си сляп, че не виждаш неговата хубост! Чуй сега какво ще ти изпея за моя любимец! Ако и ти обичаш така предано своята любимка, изпей и ти нещо за нея! — тя обсипала Камр аз-Заман с целувки и запяла звучна касида:

Не ще се примиря, клеветник те окаля!

Как тебе, клонче гъвкаво, аз мога да прежаля?

        Очите черни твои плениха ме с магия,

        в тях аз любов на девствен веднага ще открия.

Със турски поглед гледаш — очите ти раняват

и като остър меч сърцето поразяват.

        Не крия, че те любя и че за теб милея,

        макар за любовта ти напразно да копнея!

О, месец мой прекрасен, ти слезе на земята

сред хората. Пред чара ти безсилни са словата.

        Със красота, емире, очите ти терзаят

        сърцето ми, а веждите — пощада те не знаят!

Какви коси смолисти, чело блестящо, ясно,

какви очи-маслини, каква снага прекрасна!

        От мен зли духове треперят от уплаха,

        но теб щом видя аз, сърцето бие плахо!

От среща с теб боя се, не ща да ти додявам,

но ида ли далече, по-влюбена аз ставам!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И ЧЕТИРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Дахнаш пристъпил до своята любимка Будур и я целунал по челото. Сетне прехласнат изпял своята касида:

Край становете ваши щом минах в долината,

срази ме по средата й на гибелта ръката.

                Аз от любов пиян съм, сълзите ми потичат

                от песен камиларска, по бузите се стичат…

От среща радост търся. Аз тъй съм убеден,

че при Будур е щастието единствено за мен!

                Кое е най-опасното от три неща, не зная,

                от тях ще се оплача, изслушай ме докрая:

Дали не са очите — светкавици, снагата —

същинско право копие, или пък е косата?

                „В сърцето ти съм, каза, ти само надзърни

                и ще ме видиш“. Рекох: „Сърцето ми върни!“

— Чудесно, Дахнаш! Но все пак кой от тия двамата е по-красивият? — попитала ифритката.

— Лесно ще установим! — рекъл Дахнаш. — Нека прекратим спора си! Всеки от нас твърди, че неговият любимец е по-красив! Да потърсим съдник справедлив!

Маймуна ударила с крак земята и се появил ифрит — едноок и пършив. Очите му били отвесно на лицето. На главата си имал седем рога, от които му се спускали към земята четири дълги къдели. Казвал се Кашкаш.

— Защо ме викаш, господарке? — попитал той.

Тя му разказала цялата история. Ифритът вперил очи в лицето на момъка и девойката и видял, че спели прегърнати, положили длани под шията си. Приличали си в красотата и били равни помежду си по прелест. След дълго гледане той извърнал поглед към Маймуна и Дахнаш и изпял следните стихове:

Любимата срещай, завистникът нека дърдори,

страстта ти любовна той няма с това да обори!

        Аллах по-чудно зрелище да създаде не може

        от двама мили влюбени в едно и също ложе!

Прегърнати, с блаженство те са се обвили,

възглавници с ръце и китки са сменили!

        Дари ли те съдбата с приятел мил, не чакай!

        Избраник твой ще бъде! Жени се, не протакай!

Че на съюз любовен решат ли се сърцата,

завистник и хулител остават с пръст в устата!

        Хулители зловещи, а вие ми кажете

        кой може да поправи на лошите сърцето?

О, боже милостиви, едничък ден дори

преди да сме умрели, със среща ни дари!

— Кълна се в Аллаха, не мога да кажа кой от двамата е по-красив — завършил Кашкаш. — Двамата си приличат като две капки вода. Различават се само по това, че той е мъж, а тя — жена. Хрумна ми нещо: нека ги разбудим един по един, без другият да усети. Който пръв загори от любов по другия, ще означава, че му отстъпва по хубост и красота.

— Хрумването ти е прекрасно! — казала Маймуна.

— И аз съм съгласен! — добавил Дахнаш, преобразил се в бълха и ухапал Камр аз-Заман по шията.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И ПЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман го засърбяло и се почесал по ухапаното. Завъртял се настрани и видял до себе си да лежи момиче. То разнасяло аромат на мускус, а тялото му било меко като каймак, сияело като бисер, греело като ясно слънце. Седнал в леглото и втренчил поглед в него. Видял, че е само по венецианска риза и без шалвари! Била забрадена с кърпа, извезана със злато и обшита със скъпоценни камъни, а на шията й — безценна огърлица. Бил поразен от гледката и в него се разгоряла жарта на плътта — Аллах му изпратил желание. Казал си: „Поиска ли нещо Аллах, то се осъществява, каквото не поиска, само то не става“. Протегнал ръка, обърнал към себе си Будур и вдигнал нагоре ризата й. Щом зърнал корема и гърдите й, запламтял от любовна страст.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И ШЕСТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман си рекъл:

— Щом се развидели, ще кажа на татко: „Добре! Ожени ме за нея!“ Рекъл да я целуне по устата, но се засрамил от Аллах, извърнал лице и си рекъл: „Я по-добре да почакам — баща ми може нарочно да е довел тази девойка и да й е заповядал да легне до мене, за да ме подложи на изпитание. Може да се е скрил някъде, за да ме наблюдава, а щом съмне, ще започне да ме гълчи: «Как не те е срам! Не щеш да се жениш, пък целуваш и прегръщаш момата?» Не, нито ще докосна тази девойка, нито ще я погледна! Но ще си взема от нея нещичко за спомен, знак малък и скромен!“

Вдигнал ръката й и свалил пръстена от кутрето й. Този пръстен бил безкрайно скъп заради безценния камък. Сложил го на малкия си пръст, после й обърнал гръб и сънят го оборил. Маймуна се зарадвала и казала на Дахнаш и Кашкаш:

— Видяхте ли колко целомъдрено се държа Камр аз-Заман с тази девойка? Та има ли нещо по-съвършено от неговите достойнства?

Тя се преобразила на бълха и се шмугнала под дрехата на Будур. По крака й запълзяла. Стигнала до пъпа й и я ухапала. Будур отворила очи и седнала на постелята. Видяла до себе си да спи момък, който леко похърквал, и била овладяна от страст, копнеж и любов.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И СЕДЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царкиня Будур си рекла:

— Какъв позор! Кой е този непознат? Защо си се излегнал до мен в постелята? Но той грее като ясен месец! Ако знаех, че ме е поискал от баща ми, бих му станала жена!

Здравата разтърсила Камр аз-Заман, но Маймуна спуснала над него крила и го приспала с непробуден сън.

— Заклевам те в живота си, чуй ме, събуди се! — говорела тя. — Погледни ме — като нарцис съм, като свежа тревица. Полюбувай се на корема, на пъпа ми! Подпри се на възглавето! Виждам те, че си хубав, но и мене си ме бива! Кой те е учил да се държиш така? Сигурно баща ми ти е забранил да говориш с мене тази нощ! — зърнала пръстена си на кутрето му и извикала: — Ай! Ай! Ти ме обичаш! Дошъл си, докато съм спала! Добре, моя пръстен на кутрето си носи и като скъп спомен го пази!

Разтворила яката на ризата му, целунала го по шията, видяла, че е без шалвари. Протегнала ръка под ризата му и спипала онова между краката му. Щяло да се пръсне сърцето й, тъй като страстта на жените е по-силна от тази на мъжете. Засрамила се, свалила неговия пръстен от кутрето му и го сложила на пръста си, на мястото на своя. После го целунала по устата, по ръцете, не оставила нецелунато място, положила една ръка под шията му, а другата — под мишницата и заспала.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И ОСЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Маймуна казала на Дахнаш:

— Видя ли, проклетнико, какво направи твоята любима от страст по моя любимец и колко горделив се показа той? Ясно е, че той е по-красив от нея! Сега я вдигнете и я отнесете, отдето е дошла. Нощта вече преваля!

Дахнаш и Кашкаш качили царкиня Будур на гърбовете си, полетели с нея и я отнесли в родината й.

Призори Камр аз-Заман се събудил от сън, но девойката я нямало. Рекъл си: „Чудна работа! Май баща ми ми я отне, за да закопнее сърцето ми!“ После викнал на евнуха, дето спял край вратата:

— Тежко ти, Сауаб! Кой е идвал тук и е похитил момата, дето беше до мен, докато спях?

— Че как така мома ще нощува при тебе? — рекъл смутено той. — Отде ще се вземе, след като аз спах до вратата, а пък тя е залостена? Кълна се в Аллах, господарю, при теб не е влизал ни мъж, ни жена.

Камр аз-Заман се разгневил и му изкрещял:

— Значи са те учили и да лъжеш, проклетнико! Я веднага ела насам! Кълна се в Аллах, ще те убия, ако не ми кажеш къде е момата и кой я похити, докато спях!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И ДЕВЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че евнухът се примолил:

— Господарю, ще ти кажа всичко, както си беше! Пусни ме само да се преоблека!

Евнухът се затичал при цар Шахраман. До него стоял везирът. Чул как царят разправял:

— Цяла нощ не спах, страх ме е да не му се случи нещо лошо в тази стара кула. Май напразно го затворих там!

— Не се бой! — рекъл везирът. — Нека полежи в затвора още месец, та да се смекчи инатът му!

— Повелителю наш султане, синът ти полудя! — обърнал се евнухът към царя. — Все едно и също ми повтаря: „При мене тази нощ преспа една девойка, а после тайно си отиде. Кажи ми къде е тя?“ А пък аз нищичко не знам.

— Горкото ми дете! — възкликнал царят и наредил на везира: — Върви да видиш какво става с него!

Везирът отишъл в кулата и рекъл:

— Евнухът се яви в окаян вид и ни разказа нещо, дето не е за разправяне. Аллах да те пази, младостта ти да запази! Рече, че си бил полудял и си му казал: „При мен преспа една девойка“. Наистина ли си изрекъл такива думи?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И ДВАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман казал:

— Сега разбирам, че вие сте подучили евнуха! Ти си много по-хитър от него! Кажи ми къде е девойката, с която цяла нощ лежахме прегърнати? Къде сте я скрили?

— Господарю Камр аз-Заман, нека те пази името на всемогъщия Аллах, но ние никого не сме пращали при теб нощес! — възкликнал везирът. — Ти спеше сам, а вратата бе залостена. На прага стоеше евнухът. При тебе не е влизал никой. Сигурно само ти се е присънило!

— Как смееш да ми казваш, че съм имал съновидения — викнал Камр аз-Заман. — Кой я доведе и я сложи до мен? Къде е тя сега, за да отида при нея? Ако всичко това е сторил баща ми цар Шахраман, за да ме изпита, и ми е пратил такава хубавица за съпруга, аз съм съгласен да се оженя! Искам вече да се задомя. Съобщи на баща ми!

Везирът изскочил от кулата и тичешком отишъл при цар Шахраман.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ДВАЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато везирът влязъл при царя, рекъл:

— Искам да ти съобщя, че синът ти Камр аз-Заман е полудял! — и разправил всичко за сина му.

— Радвай се, везире! — викнал царят. — Вместо награда за новината, че синът ми е полудял, ще ти отсека главата! Ти причини лудостта му със своите съвети. Ако наистина е полудял, ще те прикова с пирони на дворцовия купол!

Двамата отишли в кулата. Камр аз-Заман се изправил на крака, свел поглед към земята и скръстил покорно ръце. После от очите му се излели сълзи и той изпял стиховете на поета:

Ако случайно днес пред вас съм съгрешил

и милите ви чувства пак съм накърнил,

ще се разкая аз, а вие ще простите

греха на провинения и ще ме извините.

Царят гневно се обърнал към везира:

— Как смееш да говориш врели-некипели за моя син и да всяваш страх в сърцето ми? — и попитал сина си: — Сине, какъв ден сме днес?

— Днес е събота, утре — неделя, вдругиден — понеделник, след това идва вторник, сряда, четвъртък, най-накрая — петък!

— Слава на Аллах, умът ти е невредим! Но я ми кажи как се нарича сегашният месец?

— Казва се зу-л-каада, следва зу-л-хиджа, след туй иде мухаррам, после Сафар, после рабия първи, сетне рабия втори, джумада първа, джумада втора, после раджаб, после шаабан, рамадан и накрая шауал.

— А вярно ли е, че си разправял на евнуха и на везира за някаква хубавица, с която си бил спал нощес?

Камр аз-Заман се развеселил от думите на баща си:

— Разбери, татко! Съгласен съм да се оженя, но само ако поискаш ръката на онази девойка, която спа тази нощ до мен! Сигурен съм, че ти си ми я изпратил, за да ме накараш да се влюбя в нея.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ДВАЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Шахраман рекъл на сина си Камр аз-Заман:

— Синко, нека Аллах да те пази и ума ти от полуда да запази! Каква ще да е тази девойка, дето казваш, че съм ти я изпратил? Кълна се в Аллах, сине, нищичко не знам за тази история! Не виждам ли как се помрачи радостта ти само при мисълта да се задомиш? Затуй насън да те прегръща хубавица си видял, която да притежаваш наяве си мечтал!

— От тези думи ти се откажи и най-добре ми разкажи, в името на Аллах, наистина ли не знаеш коя е тази девойка и къде се намира тя? — запитал синът. — Един пример също ще ти дам, за да ти докажа и да видиш сам, че всичко, което съм видял, е било наяве! Искам например да те попитам случвало ли се е някому да сънува, че се сражава и води лют бой, а после да се пробуди и да види, че в ръката си държи меч, обагрен с кръв?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ДВАЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Шахраман отговорил:

— Такова нещо не може да се случи.

— Нощес ми се присъни, че се пробуждам към полунощ и виждам, че до мен девойка спи — заразказвал Камр аз-Заман. — Лика-прилика ми бе тя и по лице, и по снага. С ръце докоснах я, прегърнах, пръстен взех от нея, ще ти го покажа! На разсъмване се събудих, но от девойката нямаше и помен. Но пръстенът е на кутрето ми. Погледни го, царю, и си помисли само колко струва! — и той подал пръстена на баща си.

— Този пръстен е вест за нещо съдбовно! — казал царят. — Случката с девойката е труднообяснима. И аз не зная как да я изтълкувам! Ясно е, че не си луд, а на твоите загадки отговор ще даде Аллах.

Тогава Камр аз-Заман казал на баща си:

— Заклевам те в Аллах, татко, открий къде е тази девойка, и побързай да ми я доведеш!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман проронил сълзи и произнесъл следните стихове:

От погледа й бойте се с магия зареден,

с очите щом ви стрелне — и всеки е сразен.

        От думите й нежни не се лъжете вие,

        че всекиго страстта им жарка ще опие.

Тя нежна е, щом станат розови ланитите,

но плачат и съсичат безмилостно очите й.

        Заспи ли и зефирът над нея щом повее,

        тя своите аромати прекрасни ще разлее.

Щом Камр аз-Заман свършил със стиховете, везирът попитал царя:

— Царю, докога ще седиш далеч от войските си, за да дундуркаш своя син Камр аз-Заман? Редът в твойто царство може да рухне бързо, когато пренебрегваш велможите. Премести сина си в морския дворец и там се занимавай с него. За държавните си работи ще заделяш два дни от седмицата. Тогава всички ще те посещават и молбите си пред тебе ще излагат. Доколкото можеш, ги изпълнявай, кривда отнемай, правда раздавай, заповеди и забрани издавай! Пък остатъка от седмицата прекарвай при сина си и се моли Аллах да дари и тебе, и него с облекчение, щото, който е разсъдлив, той е и предпазлив! О, как добре е казал поетът:

Доволен беше ти от дните, пълни с добрини,

не се боеше от съдбата, носеща злини!

Щом нощите те приласкаха, успокои се ти.

Забрави — крият нощи ясни най-страшните беди!

   О, роде людски, нека оня, комуто времената

   помагат, бъде предпазлив и разсъдлив в делата!

Смущение обзело султана, уплашил се той от бунт в своето царство. Наредил синът му да бъде прехвърлен в морския дворец. До него се стигало по един провлак, широк двайсет лакти. Целият бил с прозорци, които гледали към хоризонта. Подовете му били от разноцветен мрамор. Таваните — намазани с най-различни благовонни масла, инкрустирани със злато и лазурит.

* * *

А царкиня Будур, дъщерята на цар Гаюр, била пренесена от джиновете и положена в постелята й преди края на нощта.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ДВАЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че щом се събудила от сън, царкиня Будур се заозъртала, но своя любим не видяла, а уж в прегръдките си го държала! Сърцето й потръпнало, мислите й помръкнали. Развикала се, разбудила всичките си робини, дойки и надзирателки. Дотърчали те, а тя заговорила на най-старшата:

— Презряна старице, къде е младият ми възлюбен, който снощи спа в обятията ми?

— Кълна се в Аллах, не съм виждала ни момък, ни дявол! — отговорила тя. — Заклевам те в Аллаха, господарке, шеги като тая могат да ни излязат солени и да ни хвръкнат главите!

— Снощи при мен преспа момък! — настояла царкинята. — Не бях виждала по-голям красавец от него!

— Аллах да запази ума ти читав и цял! — рекла дойката.

Царкиня Будур видяла пръстена на Камр аз-Заман на своя пръст, но не съзряла своя собствен и викнала:

— Лъжеш, че никой не е спал при мене!

Евнуси, робини и наложници дотърчали при баща й и му разказали какво се било случило. Царят начаса се озовал при дъщеря си и я попитал:

— Какво става с теб, дъще?

А тя на свой ред го запитала:

— Татко, къде е момъкът, който спа при мен нощес?

Царят решил, че дъщеря му се е побъркала, и заповядал евнусите да я оковат за шията с желязна верига, а след туй да я вържат за решетката на един прозорец. После свикал звездобройци, лекари и гадатели, па им рекъл:

— Който изцери дъщеря ми, ще му я дам за жена и в добавка половината от царството си. Ако не успее — главата му ще отсека!

Така отсякъл четирийсет глави. Учени и гадатели се видели в чудо. А царкиня Будур леела потоци от сълзи и пеела следните стихове:

По теб любов измъчва ме, месец ясен мой,

приятел ми е споменът във нощния покой!

        Дойдох, а във гърдите ми все пламъкът гори —

        по-силен е от огъня на пъкъла дори!

Царкинята имала млечен брат на име Марзуан. Обичал я много. Той години бил на дълъг път, а когато пристигнал, отишъл при майка си и я попитал за сестра си.

— Синко, сестра ти полудя — отговорила тя. — Ето вече три години е вързана за шията с желязна верига. Лекарите са безсилни. Утре ще измисля някоя хитрина, за да ти уредя среща с нея.

На другата вечер тя се разшетала, преоблякла сина си Марзуан в женски дрехи и го отвела в двореца.

— Братко, нима и ти смяташ, че съм полудяла? — запитала царкинята, щом го зърнала, и изпяла следните стихове:

„Ти от любов си луда!“ — решиха. Рекох аз:

„Безгрижно само лудите живеят си сред вас“.

        Безумна ли? Любимия завчас ми доведете —

        умът ми ще се върне и укора ще спрете!

Тогава Марзуан разбрал, че е обезумяла от любов, и я помолил да му разкаже историята си.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ДВАЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Будур разказала на брат си дума по дума за станалото и му показала пръстена, а той свел очи и рекъл:

— Всичко, що ти се е случило, е истина, макар че историята с този момък твърде много ме озадачава! Но аз ще обиколя всичките земи, за да потърся лек за теб!

Простил се с нея, напуснал двореца, а щом се развиделило, се стегнал и тръгнал на път. Влезел ли в някой град, навсякъде чувал да разправят, че царкинята Будур е полудяла. Като стигнал до град Тайраб, чул, че Камр аз-Заман, синът на цар Шахраман, е болен от умопомрачение и внезапно безумие. Попитал жителите на града в коя страна живее този Камр аз-Заман, а те му казали:

— Той живее на островите Халидат. От там до нашия град има месец път по море. А по суша е шест месеца!

Марзуан се качил на един кораб, който пътувал до островите Халидат. Попътен вятър духал цял месец, но когато приближили, надигнала се буря, вятърът изпотрошил мачтите и отнесъл платната в морето. Корабът потънал…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ДВАЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че прибоят повлякъл Марзуан и го отнесъл в подножието на царския дворец, където се намирал Камр аз-Заман. Там цар Шахраман седял, главата на сина си в скута си държал, а един евнух разгонвал мухите около тях. Били минали два дни, откакто Камр аз-Заман троха в устата си не бил сложил, капка вода не бил пийнал, думица не бил промълвил. Везирът стоял в краката му до прозореца. По едно време той видял Марзуан, който по чудо се бил спасил от корабокрушението и едва дишал.

— Моля те нека сляза долу, за да спася един човек, който без малко не се удави! — казал везирът на султана. — Дано това умилостиви Аллах и той да спаси и твоя син от бедата, в която е изпаднал!

— Ти си виновен за всичко, което стана със сина ми! — му рекъл султанът.

— Ако помогнеш на този чужденец, а той, виждайки моя нещастен син, тръгне да разнася нашите тайни, първо ще отрежа твоята, а после неговата глава.

Везирът отворил вратата на двореца, стигнал до морето и изтеглил Марзуан на брега.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ДВАЙСЕТИ ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че след като спасил Марзуан, везирът му рекъл:

— Гледай да не станеш причина и за моята, и за твоята гибел! Сега ще се озовеш сред везири и емири. Всички ще си мълчат и думица не ще промълвят за Камр аз-Заман, сина на нашия султан.

Марзуан се сетил, че става дума за човека, когото дирел, и попитал:

— Кой е този Камр аз-Заман?

А везирът му разказал чудноватата случка с царския син. „Аллах, каква сполука!“, си рекъл Марзуан и тръгнал след него към двореца. Везирът седнал в краката на Камр аз-Заман, а Марзуан веднага разбрал, че той е човекът, когото дирел.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че султанът и везирът подканили чужденеца да разкаже как е попаднал тук. Марзуан обяснил кой е, откъде е и каква сестра има, и добавил, като посочил към царския син:

— Благословен да е Аллах, че ги е създал и двамата лика-прилика!

Камр аз-Заман отворил очи и наострил уши. Марзуан разбрал, че младежът го слуша внимателно, и изпял следните стихове:

Ту весел си, ту тъжен, ту в припев се унасяш

и хубостта й склонен си на глас да превъзнасяш.

        От страх ли си обхванат, или от меч сразен —

        ти страдаш, сякаш с остра стрела си поразен.

Ревнувам аз одеждите й от тяло белоснежно,

защото се опират в снагата тънка, нежна.

        На чашите завиждам — устата й целуват,

        докосне ли ги с устни — на тях се те любуват.

Веднъж, когато срещнах я, ръцете й видях —

червена кръв от дракон имаше по тях!

        Изрече, вля в гръдта ми на любовта страстта,

        словата на човек, несведущ в любовта:

„Не, аз не боядисах ръцете си в червено,

затуй лъжа, измама не виждай ти във мене!

        Един път аз те зърнах — ти като агне спеше, —

        а мойта длан, опора под бузата ми беше,

със сълзи плаках кървави и бърсах ги с дланта си —

тогава аз обагрих ръката си с кръвта си!“

        „Да бях заплакал влюбено, преди да заридае,

        бих облекчил душата си, преди да се разкае!

Преди мен се тя разплака — аз в сълзи се облях.

«Единствен ще те любя!»“ — й трепетно шептях.

        Аз плача за девойката със красота голяма —

        сред перси и араби на нея равна няма.

Умра ли от любов, недейте я убива.

„Защо проля кръвта му?“ — попитайте, но мило.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И ТРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман направил знак с ръка към султана и рекъл:

— Позволи на този чужденец да седне до мен.

Султанът възликувал, макар че се бил разгневил на Марзуан и тайно се бил заканил да му отреже главата. Казал му:

— Как искам да донесеш избавление на сина ми!

А Марзуан се приближил до Камр аз-Заман и му прошепнал на ухото:

— Не губи надежда! Сговорчив ли се покажеш, предоволен ще останеш! Да знаеш само как страда по тебе тази, по която страдаш и ти! Че тайната любов е бреме и ни поболява без време! Твоята възлюблена открито заяви, че те обича, и сега е клета затворничка с желязна верига на шията. Ако е рекъл Аллах, аз ще стана лечител и на двама ви.

Камр аз-Заман се поокопитил и помолил баща си да го повдигне да поседне. Зарадвал се царят, сложил сина си да седне и рекъл на Марзуан:

— Чужденецо, твоето идване е благословено.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ТРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че султан Шахраман прекарал цялата нощ с тях. Щом пукнала зората, Марзуан почнал да разправя на Камр аз-Заман:

— Познавам онази, по която ти бленуваш, казва се царкиня Будур, дъщеря е на цар Гаюр:

От историята на царкиня Будур нищо не изпуснал, казал му колко голяма е любовта й към него, и добавил:

— Между нея и баща й се случи същото, каквото между теб и твоя баща! Разбра ли сега, че ти си нейният възлюблен? Само се дръж по-здраво, покажи се мъж. Ще те свържа с нея и ще ви събера. Та нали поетът е казал:

Ако са влюбените двама разделени

един от друг, ако били са отчуждени,

        ще събера на тези двама дните

        и като с нит ще ги занитя!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ТРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Шахраман наградил всички с пищни одежди, раздал милостиня на бедните и пуснал затворниците на свобода. А Марзуан рекъл на Камр аз-Заман:

— Бил съм този дълъг път само за да спася царкиня Будур от бедата. Кажи на баща си: „Искам да се поразходя из пустинята, да половувам, да се полюбувам на простора и да поспя под открито небе. Не се тревожи за мен!“

Зарадвал се Камр аз-Заман, отишъл при баща си и го помолил да излезе на лов. Царят му разрешил, но му заръчал:

— Ще преспиш само тази нощ, а утре заран ще се върнеш. Още не ми се вярва, че си се отървал от бедата!

Той стегнал за път сина си и чужденеца. Наредил да им дадат шест коня и две камили — едногърба, която носела багажа, и двугърба, на която натоварили водата и храната.

Камр аз-Заман и Марзуан излезли от двореца и се метнали на конете.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ТРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман и Марзуан се отправили към пустинята. Пътували цели три дни, а на четвъртия пред очите им се ширнала просторна равнина, обрасла с гори. Марзуан заклал една камила и един кон, нарязал месото на късове, очистил костите от него. Казал на Камр аз-Заман да му даде ризата и дрехите си, съдрал ги, намазал ги с кръвта на коня, захвърлил ги на един кръстопът и обяснил:

— Ако отсъстваш две нощи, баща ти ще тръгне да ни гони! Като стигне до дрехите ти и види, че са разкъсани и окървавени, ще си помисли, че са ни нападнали разбойници или пък са те разкъсали диви зверове, ще изгуби надежда, че си останал жив, и ще се върне обратно!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ТРИЙСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман и Марзуан стигнали до града на цар Гаюр и се настанили в един хан. Камр аз-Заман се преоблякъл в дрехи на търговец. Марзуан му намерил златна плочка за гадаене върху пясък[2], купил му и астролаб от чисто злато и му казал:

— А сега застани пред царския дворец и почни да викаш: „Тичайте при гадателя, писаря и звездоброеца! Има ли желаещи?“ Щом царят чуе твоя глас, ще прати да те викнат и ще те пусне при дъщеря си. А щом Будур те види, лудостта й в миг ще я напусне. Татко й ще възликува, ще се развълнува и ще ти разреши да се ожените, като раздели с теб царството си.

Камр аз-Заман го послушал и при двореца на цар Гаюр взел да вика:

— Тичайте при писаря, сметача, звездоброеца! Писма чудесни съчинявам, скритото аз разгадавам, сметки сложни начислявам, молбите хорски изпълнявам.

Жителите на града се струпали около него, учудила ги хубостта му и му рекли:

— Заклеваме те в Аллах, не се излагай на опасност, само и само да получиш ръката на царската дъщеря! Я погледни тия набучени глави — те са все на женихи като тебе!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ТРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман не се вслушал в думите на хората и продължил да вика:

— По-добър съм от всички звездобройци и сметачи, има ли желаещ да ми зададе задачи?

Цар Гаюр случайно чул виковете му и наредил да му доведат този звездоброец. Везирът поканил Камр аз-Заман в двореца. Младежът целунал земята пред нозете на царя и ето че стигнал пак до стиховете:

Събрал си осем качества за чест и за прослава,

съдбата нека винаги те гали и дарява —

        от бога страх, набожност, слава, щедрост несравнима,

        победи, слово, мисъл и мощ несъкрушима.

Царят го накарал да седне до него:

— Синко, не се преструвай на звездоброец! Нали знаеш, че само който изцери ума на дъщеря ми, ще получи от мен ръката й! Кълна се, ако не я изцериш, ще ти отсека главата!

— Приемам твоето условие — рекъл Камр аз-Заман.

И цар Гаюр го предал на един евнух, който го повел по коридорите. Камр аз-Заман се затичал пред него, а той му рекъл:

— Горко ти! Виждам, че искаш да се погубиш. Не съм виждал друг да бърза така към своята гибел!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ТРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че евнухът накарал момъка да застане зад завесата, която висяла на вратата. Той седнал, извадил мастилницата и перото и написал на лист хартия следните слова:

„Който страда от несподелени чувства в любовта, лекарство му е верността! Тежко на оня, който от надежда за живот е лишен и в близката си смърт е убеден. Неговият ден е истинско страдание, а пък нощта е изтезание. Неговото тяло крее в изнемога, защото чака пратеник от милия с тревога.

Пиша, а сърцето е в спомен запламтяло,

окото кръв изригва, а не сълзи е ляло.

        Сърцето ми в страст пламенна и мъка е обвито,

        в саван от изтощение, умора е покрито.

Аз моля те: Бъди ми щедра, милостива,

сърцето чезне в мъка любовна и загива!

На сърцата лечението е с любимия сближението! Любовта несподелена от Аллах ще бъде изцерена! Ако някой от двама ни с измама си послужи, да види сбъднати мечтите си той няма да заслужи. Най-добър е любящият, на вярност готов, към любимия жесток и суров. От влюбения, от безумна страст сразен, на любовта безумна в плен, Камр аз-Заман, син на цар Шахраман, до ненагледната на всички времена, сред хуриите най-прекрасната жена, царкиня Будур, дъщеря на цар Гаюр. Нощите си прекарвам в бдение, а дните си — в смут и нетърпение. Въздишам много, сълзи проливам в тревога. Аз съм вечно буден, който сън не знае, е влюбен. Огънят на сърцето ми е неугасим, пламъкът на страстта ми е неукротим.

Изпращам твоя пръстен от мене разменен,

щом срещнах те. Ти моя върни ми в този ден!“

Увил пръстена на царкиня Будур в писмото и го дал на евнуха.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ТРИЙСЕТИ СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че евнухът предал писмото с пръстена на царкиня Будур. Тя взела писмото, отворила го и намерила своя пръстен. Прочела го и веднага осъзнала, че е от нейния възлюблен Камр аз-Заман и че той стои зад завесата. Едва не полудяла от радост, въздъхнала облекчено. Понесла се на крилата на щастието и произнесла следните стихове:

Дълбоко съжалявах за нашата раздяла,

очите сълзи ляха през тази вечност цяла.

                Обзе ме луда радост, но радостта не чака

                и толкова бе силна, че взе и ме разплака.

Око, за теб сълзата стана обичайна,

поплаквам си от радост, а и от болка тайна!

Тя се подпряла о стената, опънала железния нашийник с цяла сила и го счупила, минала през завесата, хвърлила се в обятията на Камр аз-Заман и почнала да го целува по устата както гълъбица — гълъб. Евнухът изтичал при цар Гаюр и му рекъл:

— Милостиви господарю, този звездоброец е най-ученият от всички звездобройци! Той успя да излекува дъщеря ти, без даже да влезе при нея! Тя счупи железните окови, изхвръкна от стаята и взе да го целува и прегръща!

Цар Гаюр отишъл при дъщеря си, възрадвал се на нейното спасение и попитал Камр аз-Заман кой е и откъде иде. Той му обяснил, че е син на цар Шахраман. Царят начаса призовал съдии и свидетели, написал брачното свидетелство и така скрепил брака им. Сетне наредил да украсят града за седем дена. Момъкът преспал при царкинята и взел от нея всичко, за което жадувал. Лежали прегърнати чак до сутринта. А Камр аз-Заман все си мислел за баща си, който даже му се присънил и го попитал: „Сине, защо постъпваш така с мен?“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ТРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман се натъжил от тоя сън и го разказал на жена си царкиня Будур. Двамата помолили баща й да им разреши да тръгнат на път. Пътували цял месец. Спрели на широка поляна с гъста трева и там побили шатрите си. Хапнали, пийнали, легнали да се отморят. Заспала и царкиня Будур. Ветрецът повдигнал ризата й над пъпа, близо до гърдите й. Коремът й се виждал, по-бял от сняг. Камр аз-Заман сложил ръка под колана й, дръпнал го и го разкопчал, тъй като сърцето му я пожелало. Ненадейно съзрял прикрепен за колана скъпоценен камък, червен като драконова кръв. На него имало някакви думи в два реда с неведоми букви. Той си рекъл: „Ако този камък не й беше скъп спомен, тя не би го скрила на най-съкровеното си място, та да не се разделя с него. За какво ли й служи?“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман взел камъка, за да го разгледа на светло, но птица се спуснала над главата му и го грабнала от ръката му. Той хукнал да я гони от долина в долина, от хълм на хълм, докато слънцето залязло и се спуснал мрак. Птицата кацнала на високо дърво, а той заспал под него изтощен от умора и глад. На сутринта видял, че птицата е будна и отлита. Пак тръгнал подире й, следил я десет дни, когато пред очите му се появил дивен град. Птицата се стрелнала като мълния и изчезнала от погледа му. Той седнал край една река, измил ръцете, нозете и лицето си, поотдъхнал си и си спомнил колко блажено и честито си бил живял досега. После влязъл в града през една от портите му.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И ЧЕТИРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман прекосил града, без да срещне жива душа. Излязъл от портата, която водела към морето, и поел покрай овощните градини. Спрял пред една от тях. Излязъл градинар, който му рекъл:

— Слава на Аллах, който те опази здрав и читав от жителите на този град! Бързо влизай, преди да са те зърнали!

— Че какви са жителите на този град?

— Всички те са магусейци — отговорил градинарят. — Но ти разкажи първо какво те доведе в страната ни!

Камр аз-Заман разказал всичките си преживелици.

— Синко! — му рекъл градинарят. — Мюсюлманските страни са твърде далеч от тук. От тях ни делят четири месеца път по море и цяла година път по суша. Но тук има един кораб, който плува веднъж годишно със стока към бреговете на най-близките мюсюлмански страни. Той се отправя първо към морето на Абаносовия остров, а от там — към островите Халидат, владение на един цар, който се казва Шахраман.

Камр аз-Заман се позамислил и разбрал, че най-добре ще е да остане да живее при градинаря и да му помага в работата. Затова го попитал:

— Ще ме приемеш ли да ти помагам в овощната градина?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман почнал работа в тая градина — отвеждал вода към дърветата, косял трева. Градинарят му дал да облече къс син кафтан, който му стигал до коленете. Докато поливал дърветата, от очите му се леели обилни сълзи.

* * *

А нека узнаем какво се случило с жена му, царкиня Будур!

Щом отворила очи, тя подирила мъжа си, но не го намерила. Усетила, че шалварите й са развързани. Видяла, че възелчето, в което се намирал скъпоценният камък, било развързано, а камъкът — изчезнал. Тогава си рекла: „Къде ли е моят възлюблен? Той май е взел скъпоценния камък и се е запилял, без да знае тайната му. Сигурно му се е случило нещо неприятно! Ако отида при свитата и кажа, че мъжът ми е изчезнал, някой току-виж почнал да ме задиря. Я по-добре да измисля някоя хитрост!“

Тя се преоблякла в дрехите на Камр аз-Заман. На главата си нахлупила чалма като неговата, а на лицето си сложила покривало. Настанила в носилката си една робиня. Викнала на слугите да й доведат жребеца. Възседнала го и потеглили на път. Никой даже не се усъмнил, че тя не е самият Камр аз-Заман. Пътували много дни и нощи, стигнали до един град на брега на морето. Слязла в покрайнините му и наредила да опнат там шатрите за почивка. Попитала кой е този град. Казали й:

— Това е Абаносовият град, а негов владетел е цар Арманус. Той има дъщеря на име Хаят ан-Нуфус!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ЧЕТИРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Арманус проводил пратеник, който да го осведоми кой е царският син, дето е отседнал в покрайнините на града му. Казали му, че той се е заблудил и че пътува за островите Халидат, чийто цар е Шахраман. Щом чул това, царят пожелал лично да посрещне своя гост. Завел предрешената като мъж царска дъщеря в града си, заповядал да я настанят в двореца за гости и тя прекарала там три дена. На четвъртия ден царят я посетил. През това време тя се била изкъпала и била разбудила лицето си, което греело като пълна месечина. Била в дълга копринена роба, извезана със злато и покрита със скъпоценности. Царят й казал:

— Сине, виждаш, че съм вече немощен старец. Имам само една дъщеря, която досущ прилича на тебе по хубост и прелест. Не мога вече да управлявам царството си! Искаш ли да се заселиш в земите ми, дъщеря ми да получиш за жена и да станеш цар на моята страна?

Царкиня Будур си рекла: „Как да постъпя сега! Ако не се подчиня на волята му, той може да изпрати подире ми войска и да ме убие. А ако му разкрия истината, ме чака позор! Загубих своя любим и не зная жив ли е? Нямам друг избор, освен да се съглася да стана царски зет, и да остана тук, докато Аллах не промени хода на нещата!“ Тя вдигнала глава и казала на царя, че се съгласява. Зарадвал се той и наредил на глашатая да разнесе новината по всичките Абаносови острови, та хората му да се пременят и да се веселят. Сбрал висшите сановници, изрекъл клетва пред всички и се отрекъл от престола си.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ЧЕТИРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Арманус провъзгласил за султан царкиня Будур и я облякъл в царски одежди. Всички емири се изредили да й отдадат почит и никой не разбрал, че е жена. След като тя се възцарила на престола, цар Арманус се заел да стъкмява за сватба дъщеря си Хаят ан-Нуфус. След няколко дни въвел царкиня Будур при нея. Двете били като две месечинки, като две ясни слънца. Затворили вратите на покоите им и спуснали завесите, след като им постлали брачното ложе. Царкиня Будур седнала до царкиня Хаят ан-Нуфус и се отдала на спомена по своя Камр аз-Заман, проляла сълзи и изпяла следните стихове:

Отмина ти! Да страда сърцето не престана,

след твойто заминаване и дъх не ми остана.

                Безсъние, да мъчиш очите пожела…

                Сега дойдоха сълзи! Безсъние, ела!

Отмина ти. Остави след теб любовна мъка,

не питай и сърцето как преживя в разлъка!

                Очите сълзи жарки да бяха спотаили,

                Дори пустини сухи те биха изгорили!

Тя бързо-бързо скочила и се приготвила за молитва. Молила се чак докато Хаят ан-Нуфус заспала. Сетне се пъхнала в постелята, обърнала й гръб и тъй — до сутринта. Щом се развиделило, царят и царицата влезли да навестят дъщеря си. Попитали я как се чувства, а тя им разказала какво се случило и какви стихове чула.

А Будур седнала на царския престол, почнала да отменя и издава наредби, да раздава правосъдие. Отключила всичките затвори, отменила налозите. Била цял ден вдъхновен съдия…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ЧЕТИРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Будур се върнала в отредените й покои и заварила царкиня Хаят ан-Нуфус да я чака. Седнала до нея, приласкала я, потупала я по гърба, после я целунала по челото и издекламирала следните стихове:

Сълзите мойта тайна издадоха изцяло,

издаде с немощта си страстта ми мойто тяло!

        Страстта прикривам аз, разкрива я разлъката,

        доносник вече знае на любовта ми мъката!

Дълбоко в мен се всели, а моите очи

проливат сълзи кървави — окото не мълчи!

        Врагът да чака — с него ще бъда равнодушна!

        Греши! В подобни помисли съвсем не ще се вслушам!

Настигна го най-горко разочарование,

аз Камр аз-Заман желая в притежание!

        С достойнства е богат, че никой друг човек

        не ги е притежавал през никой минал век!

От многословен стих аз се не бих бояла,

по твойта хубост всички трели бих изпяла.

След това изтрила сълзите с ръка, умила се и се молила, докато сънят не оборил царкиня Хаят ан-Нуфус. Царица Будур легнала при нея. На сутринта станала, казала утринната си молитва, седнала на царския престол и се заела да управлява.

Цар Арманус пак отишъл при дъщеря си. Тя му разказала целите си патила, като му изпяла стиховете, казани от царица Будур. Тогава баща й рекъл:

— Дъще, покажи се търпелива към него! Ако и през третата нощ не те приеме за жена и не отнеме девствеността ти, ще намеря начин да го лиша от царския му сан и да го изгоня от страната!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че вечерта царица Будур влязла в покоите си. Видяла свещите да горят, а царкиня Хаят ан-Нуфус да чака. Спомнила си съпруга си и краткото си щастие с него, заплакала, завъздишала, стигнала и до стиховете:

Кълна се, моите жалби изпълват небесата

подобно ярко слънце, изгряло в мрачината!

        Откакто го обичам, горя от нетърпение!

        Но влюбеният няма ни капчица търпение!

Че твоите сластни взори убиват, поразяват,

ах, твоите зеници най-страшна смърт даряват!

Царкиня Будур понечила да стане, за да си направи молитвата, но Хаят ан-Нуфус се вкопчила за полите на дрехата й и рекла:

— Как не те е срам, та ме оставяш все още девствена? Не съм виждала друг мъж да се възхищава толкова от себе си! Не ти казвам това, за да те накарам да ме харесаш, а защото се боя за тебе от цар Арманус. Той си е наумил, ако и през тази нощ не спиш с мен, да те изгони от земите си!

Царица Будур навела глава към земята, зачудила се що да стори. После си рекла: „Нали сега аз съм царицата на Абаносовите острови! Само тук мога да се срещна с Камр аз-Заман — единственият път за родината му минава през Абаносовите острови! Предоставям съдбата си в ръцете на Аллах!“

— Не по своя воля не пожелах да спя с тебе! — обърнала се тя към Хаят ан-Нуфус, после й разказала всичките си патила и й рекла: — Заклевам те в Аллаха, опази тайната ми, докато Аллах ме събере отново с моя възлюблен! А после — да става каквото ще!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ЧЕТИРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хаят ан-Нуфус много се удивила от разказа на царица Будур и се смилила над нея, като й пожелала да се събере отново с любимия си. Рекла й:

— Сестрице, не бъди страхлива и боязлива, а търпелива! Аз няма да издам тайната ти!

После се прегърнали и спали, докато мюезините призовали правоверните за молитва. Тогава Хаят ан-Нуфус скочила, взела една кокошка, заклала я и се намазала с кръвта й. След туй свалила шалварите си и се развикала. Близките й дотърчали, робините закрещели от радост.

А царица Будур влязла в банята, умила се и прочела утринната си молитва, а после се отправила към царския си трон и почнала да раздава правосъдие.

* * *

В това време цар Шахраман, след като синът му отишъл на лов с Марзуан, чакал до мръкнало. Синът му не се върнал и царят загубил ума и дума. Наредил на войнството си да тръгне на дълъг път. Конете пътували целия ден, та чак до падането на нощта, после — през цялата нощ чак до обед на другия ден. Озовали се на едно място, където се кръстосвали четири пътя. Там видели раздраните дрехи, късовете месо и следите от кръв, видели, че са разхвърляни на всички страни. Цар Шахраман надал силен вик на болка от глъбините на сърцето си и изпял следните стихове:

Тъгата силна в мене недейте укорява,

че стига ми висока, но и горчива слава.

        От силна мъка плача, от горест и печал,

        говори любовта ми за огън запламтял.

Да, моят син изпи на гибелта стакана,

далеч в ден на разлъка от роден дом остана.

Той се върнал с войската в града си, уверен в гибелта на сина си, и призовал жителите на островите Халидат да се обвият в траур. Сетне вдигнал в негова памет мавзолей.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ЧЕТИРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че през това време Камр аз-Заман продължавал да живее при градинаря. Веднъж останал сам и тръгнал да се поразтъпче. Спънал се, паднал и ударил челото си в корена на едно дърво. Превързал се и продължил да се разхожда. По едно време видял две птици да се бият на едно дърво. Едната повалила другата, клъвнала я и й откъснала шията. После й взела главата и отлетяла. Убитата птица паднала в краката на Камр аз-Заман. Докато я гледал, други две големи птици се спуснали над убитата. Едната застанала отпреде й, а другата — до опашката й.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ЧЕТИРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман видял как птиците изкопали яма и я заровили в нея, вдигнали се пак във въздуха и се върнали с убийцата. Спуснали се с нея на гроба и там й видели сметката. Той само гледал и се чудел. Погледът му попаднал на мястото, гдето била убита птицата. Сторило му се, че нещо блести. Приближил се и видял, че е гушата й. Вдигнал я, отворил я — и в нея бил скъпоценният камък. Казал си: „Това е предзнаменование, че ще видя своята възлюблена“. Вързал камъка за ръката си. Градинарят не се появил до сутринта. Камр аз-Заман взел брадвата и кошницата и тръгнал из градината. Стигнал до едно рожково дърво, ударил го с брадвата по корена и нещо прокънтяло. Разровил пръстта, видял плоча и я отместил.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ЧЕТИРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман съзрял врата. Спуснал се през нея и се озовал в старовремско подземие от времето на Самуд и Ад. Залата била просторна и пълна с червено злато. Той си казал: „Край на теглилата!“ Излязъл в овощната градина и поставил плочата на старото й място. Градинарят се върнал и казал:

— Радвай се, сине! Скоро ще си тръгнеш за дома! Търговците вече се стягат за път, след три дни корабът ще отплава за мюсюлманските страни.

Зарадвал се Камр аз-Заман, целунал му ръка и му разказал за подземието.

— Сине, цели осемдесет години работя в тая градина и още нищо не съм намерил в нея! — рекъл градинарят. — А ти си при мен по-малко от година и вече си открил такова богатство! Но туй съкровище е отредено за теб, чрез него ще си помогнеш да се добереш до родния си дом и да се видиш със своята любима.

— Нека си поделим това богатство! — рекъл момъкът.

Двамата влезли в подземието. Златото било цели двайсет делви. Камр аз-Заман взел десет и дал десет на градинаря, който му казал:

— Сине, събери малко врабешки маслини, дето растат в моята градина. Те виреят само по тези места, но са търсени в много страни по света. Насипи златото в делвите и го покрий с маслините. После запуши делвите и ги натовари на кораба!

Камр аз-Заман изпълнил заръките. Взел скъпоценния камък и също го сложил в една от делвите.

Градинарят се събудил болен. Лежал два дни, на третия болестта му се влошила. Камр аз-Заман се натъжил. Както си седял, дошли от кораба капитанът и моряците и потърсили градинаря. Камр аз-Заман им казал, че е болен. Тогава те попитали:

— Ами къде е момъкът, дето ще пътува за Абаносовия остров?

— Това съм аз, ваш покорен роб! — отговорил той.

Пренесли на кораба делвите и торбата с храната и водата. Той после се върнал при градинаря, за да се сбогува, но го заварил да предава богу дух. Седнал до главата му, после склопил очите му и го погребал. Тръгнал към кораба, но видял, че той бил вдигнал вече платна и отплавал.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И ПЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман се върнал в градината мрачен и угрижен. Но що да стори! Наел градината от нейния собственик. Сетне отишъл при плочата и се спуснал в подземието. С останалото злато пак напълнил десет делви и най-отгоре ги покрил с маслини. Попитал за кораба, но му казали, че той пътува веднъж годишно.

А ветровете съпътствали кораба и той бързо стигнал до Абаносовия остров. Будур седяла до прозореца. Всички придворни яхнали конете си и препуснали към пристана. Тя повикала капитана и го запитала какво е докарал. Той отговорил:

— Милостиви царю, нося много лечебно биле, прахове, грим за очи, мазила, скъпи вещи, разкошни платове и ценни стоки — ни камила, ни муле може да ги пренесе. Имам и най-различни парфюми и подправки — какулийско алое, индийски фурми и така редките за вашите земи врабешки маслини.

— Колко маслини возиш? — запитала тя.

— Петдесет делви, пълни догоре — отговорил той. — Но собственикът им не можа да тръгне с нас! Вземи си, царю, колкото ти душа иска!

Тя наредила да пренесат делвите с врабешките маслини в двореца. Вечерта, когато в двореца били само двете с Хаят ан-Нуфус, заповядала да й донесат една от делвите. Отворила я, взела една тава и понечила да изсипе в нея част от делвата, но се изсипала цяла купчина червено злато. Поровила в него и намерила скъпоценния камък от колана й, който Камр аз-Заман бил взел. Щом го видяла, тя извикала от радост и припаднала.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ПЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че щом като се посъвзела, царица Будур си рекла: „Този скъпоценен камък стана причина да се разделя с моя възлюблен! Това е добро предзнаменование!“ Щом се зазорило, тя седнала на царския престол и заповядала да доведат капитана на кораба.

— Къде оставихте собственика на делвите? — запитала тя.

— В земите на магусейците! Там той е градинар! — отговорил той.

— Ако не го доведеш, да знаеш, че голямо зло ще сполети и теб, и твоя кораб! — казала Будур, заповядала да запечатат складовете на търговците и им рекла: — Собственикът на тези делви е мой длъжник. Ако не го доведете, до един ще ви избия!

Търговците обещали на капитана, че ще платят разходите по пътуването, само и само да се върне обратно. Той се качил на кораба. Аллах му дарил добър път и капитанът се върнал, откъдето бил тръгнал. Отишъл при градината, намерил Камр аз-Заман, моряците го грабнали и го отнесли на кораба. Опънали платната и тръгнали обратно. Младежът попитал моряците какво става, а те му рекли:

— Ти си длъжник на царя, който владее Абаносовите острови и е зет на цар Арманус. Откраднал си му парите!

Корабът не спрял, дорде стигнали Абаносовите острови, и там моряците предали пленника на царица Будур. Щом тя го съзряла, начаса го познала. Освободила стоките на търговците и дарила капитана с разкошни одежди за десет хиляди динара. Отишла при Хаят ан-Нуфус и всичко й разказала. Рекла й:

— Пази в тайна новината, докато не постигна целта си!

След банята Камр аз-Заман бил свеж като пролетно клонче, върнала му се и предишната бодрост и той отишъл да посети Будур в двореца.

А тя си наложила да потърпи, щедро го дарила, дала му и едно чувалче пари, направила го ковчежник. С всеки изминал ден го възнаграждавала все по-богато, а той не можел да се начуди защо царят така го величае. Думал си: „Чак толкова любов не е на добро! Този цар ми оказва май такива почести с някаква задна мисъл“. Отишъл при царица Будур и й рекъл:

— Милостиви царю, ти ме обсипа със своята щедрост. Но ако искаш да ми покажеш наистина колко си милостив и щедър към мен, позволи ми да отпътувам от тук.

— Ако изпълниш една моя молба — казала тя, — ще те обсипя с още повече щедрост и милост, ще те направя везир! И няма нищо чудно, че днес царуват децата — сякаш Аллах е вдъхнал тези слова на поета:

Като че съживено е на Лот[3] пак днеска племето —

охотно само младите сега издига времето.

Камр аз-Заман се засрамил и казал:

— Не искам аз уважение, което да ме доведе до прегрешение. Съвестта ми не може да поеме подобно тежко бреме.

— Чудна работа! — усмихнала се Будур. — Щом си тъй млад, защо ще се боиш да не извършиш престъпление и да изпаднеш в прегрешение? Та ти не си достигнал възрастта на отговорността, а знайно е, че никой не се сърди на прегрешенията на най-младите, нито пък им придиря. Сближи се с мен. Не знаеш ли, че щом Аллах е наредил нещо, то значи, че го е предопределил? Чуй възхитителните думи на поета:

Аз имам дълъг член. Тогава той ми рече:

„Ти вкарай го, не бой се, смелчак бъди, човече!“

        „Не бива!“ — отговорих. Той рече ми омайно:

        „Аз давам“. И го любих аз както обичайно.

Лицето на Камр аз-Заман помръкнало и той рекъл:

— Милостиви царю, ти притежаваш жени и робини, чиято красота няма равна на света. Не ти ли стигат те, та си се хванал за мен?

— Истина думаш, но жените не могат да утолят страстта и мъката ми по теб! — отговорила тя. — По-добре чуй какво ще ти изпея:

Красавецо с гривни замлъкнали, с колан задрънчал,

виж — някой човек пребогат е, а друг — обеднял.

        Съзираш утеха днес в чуждата хубост, а мене, глупака,

        след праведност сигур съдба на неверник ме чака!

Кълна се в мъха на лицето, къдрите й нежни презрял:

не ще те измамя с невинна девица без жал!

Ето думите на друг поет:

Красавецо едничък — и вяра, и тешеше,

избирам любовта ти пред верските течения,

   за теб с жените скъсах — за тях недраг, немил,

   сега, говорят хората, отшелник, че съм бил!

И на още един:

За Зайнаб и Нуар не ще умът да знае,

за буза роза и пух мирта той мечтае.

                По ситнещо еленче изпитвам силна страст

                И хубавици с гривни не ща да любя аз.

На пленница ли пленник искаш аз да стана,

живееща във крепост, зад дувар запряна?

На още един:

Тя свойта нежна ласка ми дари.

Аз казах й: „Не съм любил дори!

        Че любовта отпред във наши дни

        не е на мода вече, запомни!“

Тогаз извърна задника си цял

като сребро излято заблестял.

        Добре, госпожо, дивно го въртиш!

        Отлично! Но не ще ме ти смутиш!

Затуй по-скъпа си за оня, що те гледа

отзад! Че то отпред не е победа.

И още един:

Аллах за прошка молят мъжете със ръцете си,

жените молят прошка с това между нозете си!

  Но за това невярно тяхно начинание

  Аллах да им плати с жестоко въздаяние!

Изслушал Камр аз-Заман словата й по неволя, разбрал, че няма да се отърве, и рекъл:

— Царю на всички времена, щом няма накъде да вървя, поне ми обещай да сториш онова нещо с мен само един път, а после никога повече не ме моли за подобна работа.

— Обещавам ти и се надявам Аллах да ни прости! — рекла тя. — Той ще ни изведе на пътя към светлината и ще ни спаси на заблудите от тъмата. Чуй думите на поета:

Хората ни подозират в своето упорство,

душите им с телата им са в единоборство.

        Да са мирни — мислите им нека оправдаем,

        греха нека първо вкусим — тогаз да се каем!

При тази уговорка Камр аз-Заман се отправил с нея към стаята и си повтарял: „Цялата сила и мощ са на Аллаха — велик, всемогъщ! Туй предопределено е от него — знаещия, вездесъщ“. Развързал шалварите си и без малко не потънал в земята от срам. А тя се усмихнала, изтегнала се и му казала:

— След тази нощ те чака само щастие!

После почнала да го целува и прегръща, преплела краката му със своите. А сетне му казала:

— Протегни ръка, не бой се и я пъхни между бедрата ми. Нещото небезизвестно ти хвани изцяло, то да се събуди — доста е поспало.

Той протегнал ръка и усетил — по-меки от масло, по-нежни от коприна били бедрата й. Ръката му зашарила навред, стигнала до една издатина — благословена и надарена с подвижност. Рекъл си: „Май този цар не е ни мъж, нито жена, а хермафродит!“ После го запитал:

— Милостиви царю, не можах да открия у тебе члена, който притежават всички мъже по света. Нима си го отрязал?

Тя избухнала в смях:

— Любими, толкова ли бързо забрави нощите, които прекарахме заедно?

После му показала лицето си и той видял, че това е неговата жена Будур. Прегърнал я и тя го прегърнала, целунал я и тя го целунала. После се излегнали на ложето и взаимно се обсипали с ласки.

Тя му разказала всичките си преживелици. Той също й разказал що му се било случило. Сутринта тя се явила при цар Арманус и му разказала, че е съпруга на Камр аз-Заман. После му съобщила, че дъщеря му Хаят ан-Нуфус е непорочна, каквато си е била. Цар Арманус се обърнал към Камр аз-Заман:

— Царски сине, желаеш ли да ми станеш зет и да се ожениш за дъщеря ми Хаят ан-Нуфус?

— При царица Будур за съвет ще отида, уважавам я, не ща да я обидя! — отвърнал той.

Когато потърсил съвет от нея, тя възкликнала:

— Чудесно! Ожени се за нея, защото й дължа благодарност.

Камр аз-Заман разбрал, че царица Будур не таи ревност в сърцето си към Хаят ан-Нуфус.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ПЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман се спогодил с жена си царица Будур по въпроса за брака, после уведомил цар Арманус и той много се зарадвал и наредил да повикат свидетели, съдии, велможи и големци и оженил Камр аз-Заман за щерка си Хаят ан-Нуфус, като го направил султан на мястото на царица Будур.

Щом го провъзгласили за султан, той отменил данъците, дарил свободата на затворниците, отблагодарил се на целия народ. Заживял с двете си съпруги в разбирателство, доволство, доброжелателство и охолство. Посещавал ги през нощ. Така честито си живял, забравил грижи и тревоги. Но скоро и баща си Шахраман забравил, за неговата горест и спомен не запазил.

[1] Щастлива, благословена (от араб.-перс.) — бел.прев. ↑

[2] Разпространен начин за гадаене на бъдещето на Изток през Средновековието — бел.прев. ↑

[3] Библейският Лот, за когото се споменава и в Корана, брат на Авраам, който живее в Содом. Намек за содомията, станала нарицателна вследствие на практикуването й от жителите на града — бел.прев. ↑

Приказка за Амджад и Асаад

Аллах го дарил и от двете му съпруги с две мъжки рожби. По-големият — от царица Будур — се наричал Амджад, а по-малкият — от царица Хаят ан-Нуфус — се зовял Асаад. Отгледали ги, дали им образование и съвършено възпитание. Изучили те Корана, изкуството да се управлява и ездата. Станали на по седемнайсет години и все не се разделяли, заедно ядели и пиели, заедно сядали, ставали, не можели един без друг. Но така поискала съдбата и нещата се стекли тъй неизбежно, че царица Будур се влюбила в Асаад, сина на Хаят ан-Нуфус, а Хаят ан-Нуфус се влюбила в Амджад, сина на царица Будур. А и двете били съпруги на Камр аз-Заман! Всяка от тях започнала да ухажва сина на другата, целувала го и го прегръщала. И всяка си мислела, че другата проявява майчина обич и нежност. Страст разпалила женските сърца, чезнели те по двете момчета. Но тъй и не успели да имат близост. Тогава забравили сън и покой.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ПЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че веднъж царят тръгнал на лов и наредил на двамата си синове да го заместят в раздаването на правосъдие, като всеки от тях се редува с другия по един ден, както им бил обичаят.

Първия ден седнал да раздава правосъдие Амджад, синът на царица Будур. През това време царица Хаят ан-Нуфус, майката на Асаад, му изпратила следното писмо: „От любовта ти вехне мойта младост и чезна аз в страдания без радост. Опиша ли ти колко съм опечалена, от страсти как душата е сломена, как се измъчва в плачове, ридания, сърцето как разкъсва се в страдания, как грижите ми не престават, как горести ме сполетяват — в писмото ми те няма да се поберат, броячите не ще ги преброят. Земята, небесата тесни са за мен, надежда само в тебе виждам в този ден. Копнея аз по теб със много мъка и ме притиска тежката разлъка! Ако река да я предам или опиша, ще трябва цялата хартия на земята да изпиша.

Ако трябва да опиша как изгарям аз,

как се поболявам цяла от тревожна страст,

                по света перо и свитък, и нека добавя —

                и мастило, и хартия няма да оставя“.

Хаят ан-Нуфус увила хартията в парче скъпа коприна, напарфюмирано с мускус и амбра. Поставила и няколко от своите къдрици. Загърнала всичко в кърпа и я дала на евнуха, като му наредила да я занесе на цар Амджад.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ПЕТДЕСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че евнухът влязъл при цар Амджад, подал му кърпата и поръчението. Амджад я взел, отворил я и съзрял писмото. Прочел го и разбрал, че жената на баща му е изменила на цар Камр аз-Заман в сърцето си. Кипнал от гняв и почнал да хули жените за техните дела. Сетне възкликнал:

— Проклети да са от Аллах тия жени предателки!

После извадил меча си и викнал на евнуха:

— Тежко ти! Твоята страница във Вечната книга на Аллах е черна! Грозно е лицето ти, душата ти е скверна.

Замахнал с меча и отсякъл главата му. Увил писмото в кърпата и го пъхнал в джоба си. Отишъл при майка си, почнал да я ругае и обижда:

— Всички сте една от друга по-отвратителни! Ако не се боях, че ще постъпя непристойно към баща си Камр аз-Заман и към брат си Асаад, щях да й отсека главата както на евнуха й.

До ушите на царица Хаят ан-Нуфус достигнало какво бил сторил Амджад с евнуха й, и тя замислила коварство.

Нощта Амджад прекарал болен от гняв и от лоши мисли. Не му се усладили нито залъкът, нито глътката, нито сънят. На сутринта брат му Асаад седнал на престола на своя баща, за да раздава правосъдие. В това време царица Будур, майката на Амджад, пратила да повикат една лукава старица, пред която разкрила потайните си замисли. После взела лист хартия и му написала писмо, за да изплаче страстната си любов по него: „От изтерзаната от любов и огън страстен до най-добрия на света, най-личен, най-прекрасен. С кръшния си стан се възгордява, близостта на търсещия отклонява. До този, чийто лик сияйна е луна, чието чело ясно блести от светлина. Това е писмото ми до оня, чиято любов стопи снагата ми и разкъса душата ми. Зная, че губя вече всякакво търпение, какво да сторя, аз съм в неведение! Страстта ме хвърля в тревога, да чакам примирено повече не мога. От скръб, безсънни нощи изпадам в изнемога. Изпитвам вече хиляди терзания и нямат чет безкрайните страдания.

Измъчвам се по тебе, Асаад, от силна страст!

Смили се, че изгарям от любовна власт!

        В море прохладно плува, ту огън я гори,

        душата ми — туй чудо, о мили, разбери!

«Каква беда!» — провикнах се далеч от тебе аз,

но воплите не сгряват в съдбовен, тежък час“.

Будур напръскала писмото с мускус, навила го и вързала с панделки в него няколко от къдриците си. Подала писмото на старицата и й наредила да го предаде на цар Асаад и да чака за отговор.

Цар Асаад прочел написаното, разгневил се страшно и проклел неверните жени. После станал и отсякъл главата на старицата. Отишъл при майка си Хаят ан-Нуфус. Заварил я да лежи болна заради онова, дето й се било случило с Амджад. Асаад я наругал и излязъл от покоите й. После отишъл при брат си Амджад и му разказал за случката с неговата майка царица Будур. Казал му как убил старицата, която му донесла писмото, и добавил:

— Кълна се в Аллах, братко! Ако не се срамувах от теб, щях начаса да ида при майка ти и да й отсека главата!

Тогава брат му Амджад му казал:

— Кълна се в Аллах, братко! Вчера, докато седях на царския трон, ми се случи същото, каквото и на тебе днес. Твоята майка ми изпрати писмо с подобно съдържание. Ако не се срамувах от тебе, щях да отида при нея и да постъпя така, както постъпих с евнуха!

Двамата братя си обещали взаимно да пазят всичко в тайна, за да не дочуе баща им, цар Камр аз-Заман, че да убие и двете си жени.

Царят се върнал от лов. Отправил се към своя дворец и заварил двете си жени да се преструват на болни. Нали се били опозорили пред синовете си, бояли се да не платят с живота си.

— Няма ли да ми обясните какво е станало! — попитал царят.

Царица Будур му отвърнала:

— О, царю, твоят син Асаад, синът на Хаят ан-Нуфус, ми пише писма, в които ме изкушава да извърша прелюбодеяние. Ти замина и той се напи и ме нападна с меч. Уплаших се, защото беше убил и моя евнух, и той ме изнасили. Ако не му отмъстиш за моята чест, ще посегна на живота си!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ПЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царица Хаят ан-Нуфус разказала на съпруга си същото.

— И на мен ми се случи същото с твоя синковец Амджад! — казала тя.

И двете се разревали пред своя съпруг. Царят хукнал да търси двамата си синове, за да ги убие. Но срещнал тъста си цар Арманус, който като го видял с меч в ръка, го попитал какво се е случило. Царят му разказал и добавил:

— Тръгнал съм да ги убия!

Тогава тъстът му рекъл:

— Сине, май не знаеш поговорката, която гласи: „Не предвидиш ли последствията от нещата, неприятел става ти съдбата“? Те все пак са твои деца и не бива да ги убиваш със собствените си ръце! Първо ще изпиташ страданието на убиеца, а после покаянието от мъката, когато вече ще бъде ненужно да се разкайваш! Изпрати някой друг да ги убие в пустинята!

Камр аз-Заман повикал ковчежника и му казал:

— Иди при синовете ми Амджад и Асаад, вържи ги и ги пъхни в два сандъка! Качи ги на едно муле и го отведи всред пустинята. Там им тегли ножа, а после напълни две гърнета с кръвта им и се върни при мене.

— Думата ти е закон! — отговорил ковчежникът и тръгнал да дири Амджад и Асаад.

Срещнал ги да излизат от двореца. Канели се да вървят при баща си. Ковчежникът ги дръпнал настрана и казал:

— Деца, аз съм само един покорен слуга, а баща ви ми нареди нещо! Ще се подчините ли на неговата воля?

Те се съгласили. Той ги вързал, напъхал ги в два сандъка, качил ги на гърба на едно муле и ги подкарал извън града. Завел ги на едно пусто и диво място, слязъл от коня си и свалил сандъците от гърба на мулето. Извадил от тях Амджад и Асаад. Разридал се от хубостта им и им рекъл:

— Кълна се в Аллаха, господари мои, не искам да ви причиня зло, но баща ви натовари мен да ви отрежа главите!

— Благородни емире, прави каквото е наредил царят! — рекли му те, прегърнали се и се простили.

— Заклевам те в Аллаха, чичо! — казал Асаад. — Не оставяй горестната чаша по моя брат пръв да изпия аз! Убий ме още сега, за да ми бъде леко!

Амджад казал на ковчежника същото.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че двамата братя се прегърнали и си казали един другиму:

— Всичко стана заради козните на двете неверни жени — моята и твоята майка!

— Нека да се прегърнем, та мечът едновременно върху двама ни да се стовари! — казал Амджад.

Те се прегърнали, ковчежникът ги завързал здраво, измъкнал меча си и казал:

— Кълна се в Аллах, господари! Жал ми е да ви погубя! Имате ли нужда, която да задоволя, последно желание, което да изпълня, или писмо, което да предам?

— След като ни убиеш и отидеш при царя — казал Амджад, — когато той те попита: „Каква беше последната им дума?“, ти му кажи: „Твоите двама синове те поздравяват и те уверяват, че си ги убил, без да си се убедил във вината им“.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ПЕТДЕСЕТИ СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Амджад казал на ковчежника тези няколко стиха:

Царете, живели отдавна,

за нас са поука най-славна.

        Мнозина по пътя си минаха —

        безславни и славни заминаха.

А Асаад сълзи пролял и изпял следните стихове:

Нощите ни и дните ни така са построени,

че от лъжа, измама и хитрост са скроени.

  Пред тях са нищо зъбите, оголени в устата,

  чернило за очите — страхът пред тъмнината.

Един ли от съдба лъжовна напразно прелъстен

оставал е накрай без сили — самичък и смутен?

Асаад свършил песента и прегърнал брат си Амджад. Ковчежникът измъкнал меча си и понечил да ги разсече, но конят му побягнал, сепнат из пустинята. Слугата захвърлил меча и хукнал да го гони.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ПЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че ковчежникът хукнал да гони коня си с разтуптяно сърце. Тъкмо да го улови, той влязъл в една гора, в която живеел страшен лъв. Обърнал се ковчежникът и видял, че лъвът се задава зад него.

А жегата почнала да мори Амджад и Асаад.

— Потърпи, братко! — рекъл Асаад. — Скоро Аллах ще ни изпрати облекчение.

Раздвижил се, поотръскал се и въжетата му се развързали. Изправил се и развързал брат си. Грабнал меча на ковчежника и рекъл:

— Няма да мръднем от тук, докато не разберем какво става с ковчежника.

Тръгнали по следата и тя ги отвела в гората. Влезли те в нея и видели, че лъвът бил повалил ковчежника. Амджад се спуснал с меча, ударил лъва и го проснал на земята. Емирът се приповдигнал смаян и удивен и видял, че пред него са Амджад и Асаад. Хвърлил се в краката им и рекъл:

— Кълна се в Аллах, господари мои, не мога да се покажа непризнателен към вас и да ви убия! Проклет да е оня, който ви убие. Приемете душата ми в дар! Ще ви взема дрехите, ще напълня две гърнета кръв от лъва, ще се явя пред царя и ще му кажа: „Убих ги“. А пък вие напуснете страната.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ПЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че ковчежникът им взел дрехите и им дал от своите. Напълнил две гърнета с кръвта на лъва, върнал се при царя и целунал земята пред нозете му.

— Свърши ли работа? — запитал царят.

— Да, милостиви господарю — отвърнал му той и му подал дрехите и двете гърнета с кръв.

— Как се държаха синовете ми, преди да умрат, заръчаха ли ти нещо? — запитал царят.

— Посрещнаха смъртта достойно, с пълно съзнание за справедливото наказание! — отговорил ковчежникът. — Казаха ми: „Баща ни не е виновен. Поздрави го от наше име и му предай: и за пролятата ни кръв не той носи вината!“ — и повторил стиховете на Амджад.

Царят оборил загрижено глава и дълго стоял така. Усетил, че в думите на синовете му се крие намек за несправедливо убийство.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И ШЕЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че докато разглеждал дрехите на Асаад, той намерил в джоба листчето, изписано с почерка на жена му Будур, заедно с къдриците от косите й. Прочел го и разбрал колко несправедливо е постъпил с Асаад. А като се разтършувал из дрехите на Амджад, намерил в джоба му друго листче, с почерка на жена му Хаят ан-Нуфус, и също видял къдрици от косите й. Прочел го и разбрал колко несправедливо е постъпил и с другия си син.

Наредил да съградят две гробници. Върху тях написал имената на двамата си синове. Хвърлил се върху тях, заплакал и занареждал. После се разделил с любимци и другари и се уединил в един дворец. Там оплаквал своите синове далеч от жени, приближени и приятели.

* * *

В това време Амджад и Асаад вървели из пустинята, ядели плодовете на земята и пиели водата на дъждовете. Стигнали до планина от черен гранит. В подножието й пътят се разклонявал в две посоки: едната заобикаляла планината, а другата водела към самия й връх.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ШЕЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Амджад и Асаад поели по пътя, който я пресичал през средата, вървели по него цял ден, та чак до мръкнало. Асаад се уморил и казал на брат си:

— Не мога да вървя по-нататък. Силите ми свършиха!

— Имай още малко смелост, братко! — рекъл Амджад.

Пак поели в нощната тъма. Асаад се изтощил до крайност и се свлякъл на земята. Амджад го качил на гръб и ту вървял, ту спирал. Изкачили се на билото и видели, че там блика извор. До извора растял голям нар, имало и един михраб. Седнали до извора и се напили от водата му, а после хапнали от наровете. Почивали до вечерта, рекли да тръгнат, но Асаад не можел да се движи — краката му били отекли. Затуй останали на това място три дни, после пак тръгнали. Дълго вървели, вървели, додето в далечината се появил някакъв град. Когато доближили, те благодарили на всевишния Аллах и Амджад казал на Асаад:

— Ти постой тук, а пък аз ще ида до града. Ще се поогледам, ще поразпитам, та дано да разбера в кой кът от обширната земя на Аллаха се намираме!

— Кълна се в Аллаха, братко, в града ще отида аз и никой друг! — казал Асаад.

Той слязъл от планината и оставил брат си да го чака. Влязъл в града. Тръгнал из сокаците и срещнал по пътя един старец. Брадата му се спускала чак до пояса, разделена на две. В ръцете си държал тояга. Облечен бил богато и на главата си носел голяма червена чалма. Асаад се удивил на облеклото и осанката му и го поздравил.

— Къде е пътят за пазара, господарю? — запитал го той.

— Ти май не си тъдявашен — захилил се старецът.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ШЕЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Асаад отговорил на стареца:

— Вярно е, не съм тукашен!

Тогава старецът рекъл:

— Ти нашите земи развеселяваш, а родния си край с отсъствието си натъжаваш! Кажи какво те води към пазара?

— Любезни дядо, оставих брат си в планината! — казал Асаад. — Дойдох да купя нещичко за ядене и да му отнеса храна!

— Сине мой, радвай се на своята сполука! — рекъл старецът. — Тъкмо съм вдигнал пир и съм поканил много гости! Ще ти дам каквото си поискаш, и нищичко няма да ти взема в замяна. Слава на Аллах, че срещна първо мен, а не някой друг!

— Добре си го намислил, но побързай, че брат ми ме чака и само в мен му е надеждата! — казал Асаад.

Старецът го хванал за ръката и го повел в просторен дом с голяма гостна. Там седели четирийсет старци в кръг около огън и му се кланяли.

Тръпки побили Асаад — не бил виждал подобно нещо. Старецът се обърнал към тях:

— Старци огнепоклонници, днес е ден благословен! — после извикал: — Хей, Гадбан!

Пред него се явил черен роб с намръщено лице и плосък нос, висок, с ужасен и жесток вид. Старецът му направил знак и той оковал Асаад.

— Свали го в подземието, хвърли го там и кажи на моята робиня да го мъчи ден и нощ! — му наредил старецът.

Робът предал Асаад на робинята. А старците си говорели: „Щом настъпи празникът на огъня, ще го заколим в планината и ще го принесем в жертва на огъня!“ Като ги чула, робинята го набила най-жестоко, кръв рукнала от тялото му и той изпаднал в несвяст. После тя сложила до главата му коричка хляб и гърне солена вода, отишла си и го оставила сам. Асаад се събудил към полунощ.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ШЕЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че щом Асаад видял, че е окован и че тялото му го боли от боя, спомнил си предишното величие и щастие, господство и всевластие. Заплакал, отронил въздишка и произнесъл следните стихове:

Съдбата ни разпръсна, осъди на разлъка,

(сърцето на завистник не ще разкъсва мъка!).

        Презряна твар, да мъчи тя със бича си захвана!

        Сърцето ми изпълнено е с мъст необуздана!

Дано Аллах със брат ми ни събере отново

и порази врага ни с възмездие сурово!

Протегнал ръка и открил до главата си корицата хляб и гърнето солена вода. Похапнал малко, пийнал и водица, но не мигнал до сутринта от бълхи и въшки.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ШЕЙСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Асаад не спирал да стене, охка и нарежда:

Невольо безсърдечна, все гониш ме, сподиряш

и с близки ту разделяш ме, ту после ме събираш!

  Не е ли вече време над мен да се смилиш,

  в сърцето свое каменно и мен да съжалиш?

На враг сърце зарадва се, щом той видя ме, знам,

от близки тъй далече, по тях копнеещ, сам.

  Врагът ръце потрива пред горестта кипяща

  и пред разлъка с близки пред око сълзящо.

В затвор съм хвърлен — тесен е и нямам вече аз

другар освен оковите — те стискат в този час!

  С копнежа си се боря и с горест — не престана

  да ме сподиря мъката, де седна и де стана!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ШЕЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Амджад останал да чака брат си до обед и щом той не се върнал, сърцето му потрепнало. Слязъл от планината и стигнал до града. Тръгнал по улиците, наближил тържището и попитал хората как се казва градът и какви са тукашните жители. Казали му:

— Това е градът на магусейците! Те обожават едничък огъня и не признават всесилния Аллах!

Купил си нещичко за хапване. Както си вървял, видял, че един шивач мюсюлманин седи в дюкяна си. Седнал и той при него и му разказал патилата си. Тогава шивачът му казал:

— Ако е попаднал в ръцете на някой магусеец, ще ти бъде много трудно да го откриеш. Дано Аллах благоволи да ви събере. Желаеш ли да ми погостуваш, братко?

Амджад прекарал известно време в дома му. Шивачът все го ободрявал, научил го на шивашкия занаят и младежът станал изкусен майстор. Един ден излязъл да се поразходи на морския бряг. Изпрал дрехите си и се преоблякъл. По пътя си срещнал една жена. Била надарена с прелест, кръшен стан и красота. Щом го видяла, тя свалила от лицето си покривалото, намигнала му, хвърлила му горещ поглед. Отвърнал той на знака й и издекламирал следните стихове:

Като рози са бузите, копие остро — над тях!

Ще дръзне ли някой тез рози да къса без страх?

  Ръце не протягай, човече, от бузите се отстрани!

  От поглед едничък са пламвали много войни!

Ликът ти забулен догадки усилва докрай.

Открий си лицето, та хубост навред да сияй!

  Ликът ти е слънце — изгаря очите за миг,

  покрит ли е с облак — за мен става зрим този лик!

Жената въздъхнала дълбоко и отговорила със следните стихове:

Сам тръгна на раздялата по пътя в тоя час,

на среща бързо идвай, така те чакам аз!

  Като на идол грешен ме караш да се моля!

  Плени ме! Изкушаваш душата ми отколе!

В сърцето, нищо странно, гори страст непозната,

за идолопоклонника е огънят отплата.

  Такива като мене продават без пари.

  Ако ще ме купуваш — цена ми намери!

— Ти ли ще дойдеш при мен, или аз да дойда при тебе? — запитал Амджад.

Жената свела глава към земята от стеснение и изрецитирала думите на всемогъщия Аллах: „Мъжете са блюстителите на своите жени поради предимството, което им е дадено над тях“.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ШЕЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Амджад се досетил, че жената иска да тръгне с него. Досрамяло го да я заведе у шивача. Вървели от сокак в сокак, докато тя капнала и попитала:

— Кога най-сетне ще стигнем до къщата ти, господарю?

— Още малко! — отговорил й той.

Стигнал до края на сокака, но разбрал, че е задънен. Видял в дъното голяма врата с две пейки. Ала вратата била затворена. Амджад седнал на едната пейка, а на другата седнала жената.

— Какво чакаш, господарю? — запитала тя.

Амджад оборил глава, после я вдигнал и отвърнал:

— Чакам роба си да ми донесе ключа! Бях му поръчал да ни приготви ядене и пиене!

Минало доста време и тя му рекла:

— Господарю, робът се забави, а ние все така си седим!

И строшила резето на вратата с камък. Тя се отворила.

— Какво те прихваща? — попитал я той.

— Какво толкоз съм направила? — попитала тя на свой ред. — Нали това е твоята къща?

Влязла в къщата, а пък той не знаел къде да се дене от страх да не го видят стопаните. Тогава жената въздъхнала дълбоко и го целунала толкова силно и звучно, сякаш някой трошел орех. После казала:

— Ако имаш среща с друга, аз ще й прислужвам!

Засмял се Амджад, макар че сърцето му било разтревожено. Сетне влязъл в стаята, като пуфтял:

— Проклета целувка! Какво ще правя, ако се върне стопанинът?

Ето че пристигнал и стопанинът. Бил главен управител на царските конюшни. Казвал се Бахадур. Държал този дом за своя душа, почивал си в него и се събирал там, с когото си поиска. Тъкмо тогава бил изпратил да му доведат един негов любовник и се главял да го посрещне. Бил щедър, разточителен, обичал да прави благодеяния и подаръци.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ШЕЙСЕТИ СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Бахадур стигнал пред къщата си, заварил вратата отворена. Влязъл тихомълком и зърнал Амджад и жената. Пред тях бил сложен поднос с плодове и кана с вино. Амджад държал в ръката си чаша, но очите му били вперени във вратата. Щом погледът му срещнал погледа на стопанина, целият пребледнял и се разтреперил. Като го видял уплашен, Бахадур му направил знак да мълчи. Амджад оставил чашата и тръгнал след него. Спуснал се и му целунал ръката. После му разказал цялата си история. Бахадур разбрал, че е царски син, смилил се и го пощадил. Сетне му казал:

— Да те опазя от злините обещавам, но никаква измама не прощавам! Влез си вътре, седни си на мястото и кротувай! Аз се казвам Бахадур и щом вляза, ти почни да ме ругаеш и да ми крещиш: „Защо закъсня чак досега?“ Няма да приемаш никакво оправдание от мен, а ще станеш и здравата ще ме набиеш! Ако се смилиш над мене, животеца ще ти отнема. След туй почни да се веселиш и каквото поискаш от мен, веднага ще го имаш. Прекарай тази нощ, както ти душа иска, а пък утре си върви по пътя!

Амджад му целунал ръка, върнал се при жената и й рекъл:

— Господарко моя, стаята грее от красотата ти. Каква благословена нощ!

— Колко чудно, че чак сега се показваш благоразположен към мен — му казала тя.

— Бях си помислил, че моят роб Бахадур ми е откраднал няколко скъпоценни огърлици! — рекъл Амджад. — Оставих те, защото тази мисъл ми се въртеше в главата. Намерих ги на мястото им. Хич не знам защо се бави още! Щом дойде, ще го натупам!

Жената се успокоила и двамата започнали да се милват, да пият и да се целуват. Привечер при тях влязъл Бахадур, който скръстил ръце зад гърба си и навел глава като човек, който признава вината си. Амджад го погледнал разгневено и го попитал:

— Защо закъсня, презрени робе?

— Господарю, перях си дрехите и не знаех, че си тук! — отговорил мамелюкът. — Нали се бяхме уговорили да се срещнем вечерта, а не през деня!

— Лъжеш, презрени робе! Кълна се в Аллах, ей сега ще те напердаша! — закрещял Амджад.

Той скочил, проснал Бахадур на земята, взел една тояга и почнал да го налага, като гледал да не му причини болка. Но жената рипнала, грабнала тоягата от ръцете му и така взела да го удря, че от очите му потекли сълзи и той почнал да моли за прошка. Амджад дръпнал тоягата от ръцете й, изблъскал я, а пък Бахадур избърсал пода и запалил свещите. При всяко влизане и излизане жената сипела ругатни и клетви срещу него, а Амджад й се карал:

— Остави роба на мира! Той не е свикнал на такива обноски!

Бахадур им прислужвал чак до полунощ. Накрая заспал насред стаята и захъркал. Жената се напила и казала на Амджад:

— Вземи меча и отсечи главата на тоя роб! Ако не го сториш, ще го сторя аз! Взела меча, извадила го от ножницата и се спуснала да убие роба. А Амджад си рекъл: „Този човек ни направи добро, приюти ни и ни нагости. Даже се съгласи да ми послугува. Как така ще се отплатя с убийство? Това никога няма да го бъде!“ И после казал на жената:

— Щом трябва непременно да бъде убит моят мамелюк, аз имам по-голямо право на това!

Издърпал меча от ръцете й, замахнал и отрязал главата й. Бахадур се събудил, отворил очи и видял Амджад да стои до него с окървавен меч в ръка. Сетне видял, че жената е убита. Попитал Амджад какво е станало, а той казал:

— Тя много искаше да те убие и затова я наказах!

Тогава Бахадур станал и целунал Амджад по главата:

— Може би е трябвало да й простиш! Сега не ни остава друго, освен да я изнесем, преди да се е развиделило!

Той стегнал пояса си, вдигнал жената, завил я в наметало, сложил я в един кош и я изнесъл. На Амджад казал:

— Ти си чужденец и никого не познаваш! Затуй стой тука и ме чакай, докато се разсъмне. Щом се върна, ще се опитам да разбера какво е станало с брат ти. Но ако слънцето изгрее и още не съм се върнал, знай, че съм загинал.

Грабнал коша, излязъл от къщата и тръгнал на тържищата. Стигнал до пътя, дето водел към морето, за да хвърли коша там. Като го приближил, извърнал се и що да види: валията и градските пазачи го били обградили от всички страни. Когато го познали, те се учудили и отворили коша. Намерили вътре убитата, хванали го и цяла нощ го държали в окови. На сутринта го отвели пред царя и му разправили всичко. Царят се разгневил и казал на Бахадур:

— Тежко ти! Знаеш само да убиваш хора и да ги хвърляш в морето, за да им вземеш имането. Колко души си убил досега?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ШЕЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Бахадур навел глава пред царя, който му крещял:

— Тежко̀ ти, загдето си убил тази жена!

— Господарю, вярно, аз я убих, но цялата сила и мощ принадлежат на всевишния и велик Аллах! — отвърнал той.

Царят наредил да го обесят. Палачът го отвел на бесилото, а валията заповядал на глашатая да разгласи навред из града новината, та хората да излязат и да видят обесването на Бахадур, управителя на царските конюшни.

* * *

А пък Амджад, щом слънцето изгряло, а Бахадур още не се връщал при него, си казал: „Какво ли е могло да му се случи?“ Ето че глашатаят почнал да вика. Амджад чул какво става, разплакал се и си казал: „Ние принадлежим на Аллах и при него ще се завърнем! Той ще умре заради мен! Но нали аз убих жената? Кълна се в Аллаха, тая няма да я бъде!“

Залостил вратата, тръгнал към средището на града и стигнал при Бахадур. Застанал пред валията и му казал:

— Господарю, не убивай Бахадур, защото е невинен! Кълна се в Аллаха, аз убих жената!

Валията подбрал и него, и Бахадур, завел ги при царя и повторил казаното от Амджад. Тогава царят му казал:

— Кажи ми сега защо я уби, но говори само истината!

Разказал той на царя цялата си история. Царят се смаял на разказа му и рекъл:

— Ти, млади момко, си невинен! Искаш ли да ми станеш везир?

— Думата ти е закон! — отговорил Амджад.

Царят дарил двамата със скъпи одежди, а на Амджад дал хубава къща, слуга и свита, висока плата и му казал да търси брат си Асаад. Амджад поел везирската служба, раздавал справедливост, назначавал и отменял заповеди. Често пращал глашатая да вика по сокаците на града и да търси брат му Асаад, но от него нямало ни вест, ни кост.

А Асаад — магусейците го мъчели нощем и денем, цяла година, докато наближил магусейският празник. Тогава Бахрам магусеецът се стегнал за път.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ШЕЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Бахрам магусеецът си приготвил кораб, за да отпътува. Сложил Асаад в един сандък, заключил го и го пренесъл на кораба. Пътували дни и нощи. На всеки два дена Бахрам изваждал пленника от сандъка и му давал да хапне и пийне. Наближили Огнената планина. Тогава задухал силен вятър, морето се развълнувало, а корабът се отклонил от пътя си. Поели друга посока и стигнали до друг град, в който управлявала царица на име Марджана. Капитанът рекъл на Бахрам:

— Господарю, ние се отклонихме от пътя. Когато царицата изпрати хора да разберат кои сме, какво да отговоря?

— Нали при мен е оня мюсюлманин? — рекъл Бахрам. — Ще го преоблечем като роб и ще го изведем с нас, та царицата, щом го види, да помисли, че е роб. Аз ще й кажа: „Аз съм търговец, продавам и купувам роби. Продадох всичките, но ми остана само един!“

Стигнали до града, спуснали платната и хвърлили котва. Царица Марджана долетяла с цялото си войнство, повикала капитана и го попитала:

— Какво возиш на кораба си и кои са пътниците ти?

— Преславна царице, пътувам с един търгаш на роби!

Слязъл Бахрам. Асаад вървял подире му, преоблечен като роб.

— Кой си ти? — попитала царицата.

— Аз съм търговец на роби! — отговорил Бахрам.

Царицата погледнала Асаад и сърцето й се свило от жал.

— Знаеш ли да пишеш? — попитала тя момъка.

— Да, знам! — отговорил той.

Тя му подала мастилница, перо и хартия и рекла:

— Напиши ми нещо да го видя с очите си!

Асаад й написал следните стихове:

Какво да стори робът? Такава е съдбата,

че все е против него! Така стоят нещата!

                Тя в бездната го хвърли вързан, после рече:

                „Пази се от водата, че мокра е, човече!“

Царицата прочела написаното и казала на Бахрам:

— Продай ми този роб!

— Не мога да ти го продам, господарке! — отвърнал той. — Продадох всичките си роби и друг не ми остана!

— Аз роба ти ще взема! — рекла му Марджана. — А пък ти или ми го продай, или ми го дай даром!

Дръпнала Асаад, отвела го в крепостта и написала писмо на Бахрам: „Ако още тази нощ не вдигнеш котва и не напуснеш страната ми, ще ти отнема цялото имане, а кораба ти ще направя на трески!“ Бахрам се уплашил и зачакал нощта, за да отплава.

— Пригответе се за път и напълнете меховете с вода, че призори потегляме! — казал той на моряците.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И СЕДЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царица Марджана завела Асаад в крепостта, отворила прозорците, които гледали към морето, и заръчала на робините да им поднесат храна. После наредила да донесат вино, пила заедно с Асаад. Аллах посял в сърцето й семената на любовта. Почнала да го пои с вино, докато главата му се замаяла. Той излязъл и докато се лутал, минал през някаква отворена врата. Озовал се в голяма овощна градина с различни плодове и цветя. Отишъл до фонтана насред овощната градина, излегнал се по гръб и заспал.

* * *

А Бахрам се провикнал към моряците:

— Вдигайте платната, че потегляме!

— Почакай само да напълним меховете с вода! — отговорили те.

Моряците слезли с меховете от кораба и тръгнали да търсят вода. Изпречили им се стените около овощната градина. Изкатерили ги и се спуснали в нея. Видели, че някакви следи водят към фонтана. Заварили там Асаад и го познали. Напълнили меховете и го понесли на ръце. Прескочили стената и го отнесли при Бахрам магусееца, като му казали:

— Радвай се! Ние намерихме и ти доведохме пленника, който царица Марджана ти отне насила!

Щом Бахрам видял Асаад, заликувало сърцето му и той въздъхнал облекчено. Възнаградил моряците и им заповядал да потеглят. Вдигнали те платната и се отправили към Огнената планина.

* * *

Царица Марджана почакала Асаад известно време, но той не се върнал. Тръгнала тогава да го дири, но не го намерила. Излязла, видяла, че градината е отворена, и разбрала, че Асаад е влизал там. Зърнала сандала му близо до фонтана. Взела да го дири из цялата овощна градина, но не го намерила. Попитала къде е корабът. Казали й:

— Току-що отплава, царице!

Тя разбрала, че Асаад е отвлечен. Страшно се разгневила. Заповядала да приготвят като за война десет големи кораба и се качила на един от тях заедно с цялото си войнство, препасала оръжие. Вдигнали платната, а царицата казала на капитаните:

— Ако настигнете кораба на магусееца, ще ви възнаградя, но не го ли догоните, до един ще ви избия.

Потеглили на път. На четвъртия ден съзрели кораба на Бахрам и го обкръжили. Бахрам бил извел на палубата Асаад и го изтезавал. Асаад призовавал за помощ и защита, но получавал само жестоки удари. Магусеецът видял, че корабът му е обкръжен.

— Тежко ти, Асаад! Ти си виновен за всичко! — възкликнал той.

Заповядал на моряците да го хвърлят в морето. Те го понесли за ръцете и краката и го хвърлили. Той запляскал с ръце и крака, докато Аллах не облекчил участта му и не му донесъл избавление. Вълните го ударили и го отнесли далеч от кораба на магусееца. Стигнал той до брега, излязъл на сушата и не вярвал, че се е спасил. Свалил дрехите си, след това ги изцедил и ги оставил да съхнат. Останал гол и захванал да плаче след толкова беди и патила. Не знаел нито що да прави, нито накъде да се отправи. С треви и диви плодове се хранел, пиел водица от реките, денем и нощем все вървял и накрая съзрял някакъв град. Забързал натам. Когато стигнал до него, догонил го мракът…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА СЕДЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че градските порти били вече залостени. Туй бил същият град, където Асаад бил пленен, а брат му Амджад станал везир на царя. Асаад тръгнал към гробищата, видял една гробница с отворена врата, влязъл в нея и заспал, като се завил с наметалото си.

А царица Марджана настигнала с корабите си Бахрам магусееца, но той успял да я победи с коварство и отплавал към своя град. Щом стигнал до гробищата, които били край морето, той слязъл от кораба си и по волята на съдбата тръгнал между гробовете. Видял, че вратата на гробницата, където се намирал Асаад, зеела. Учудил се: „Я да надзърна какво има вътре“. А там спял Асаад. Познал го и го повел към дома си. В къщата му имало подземие, пригодено за изтезания на мюсюлмани. Бахрам имал дъщеря, която се казвала Бустан. Той оковал краката на Асаад с тежки вериги и го пуснал в подземието, като наредил на щерка си да го изтезава и дене, и ноще. След като му нанесъл първия побой, заключил подземието и предал ключовете на дъщеря си.

Бустан влязла в подземието да го бие, но видяла, че там седи миловиден момък с извити вежди и черни очи. Любовта поразила сърцето й и тя го запитала:

— Как се казваш?

— Казвам се Асаад.

— Желая ти щастие и честити дни! На твоите мъчения настъпва краят! Добре зная, че си невинен!

И докато бъбрела, свалила веригите му. После го заразпитвала за мюсюлманската вяра, а той й казал, че това е истинната и права вяра, че пророкът Мохамед е правил много чудеса — блестящи творения и безброй знамения. Тя запомнила всичко. Благочестието обладало сърцето й, а пък Аллах го пропил с любов към Асаад. Тя станала мюсюлманка, почнала да го храни и да му носи вода, докато позакрепнал.

Веднъж тя стояла до вратата, когато чула глашатая да вика:

— Който е приютил един хубав момък и съобщи, ще получи най-богато възнаграждение от нашия везир. Но който го укрие, ще бъде обесен на вратата на собствената му къща, имотът му ще се разпилее, кръвта му ще се пролее.

Асаад бил вече разказал на Бустан, дъщерята на Бахрам, за своите патила. Тя разбрала, че тъкмо Асаад търсят. Влязла при него и му предала какво била чула. Той я помолил да го пусне, тя му отворила и той излязъл на свобода. Упътил се към дома на везира, а щом го видял, възкликнал:

— Кълна се в Аллаха, та този везир е моят брат!

И Амджад го познал, прегърнали се двамата. После Амджад завел Асаад при султана да му съобщи, че най-сетне е открил брат си. Султанът наредил да бъде разграбен домът на Бахрам.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА СЕДЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че везирът изпратил хора в къщата на Бахрам и те я разграбили. Завели дъщеря му при везира. Асаад разказал на брат си за всичките си мъчения и за милосърдието на Бустан, дъщерята на Бахрам. А пък Амджад разказал на Асаад всичките си патила с жената, как отървал бесилото и станал везир. Султанът наредил да доведат магусееца и заповядал да му отсекат главата.

— Велики царю, нима си решил да ме убиеш? — попитал Бахрам.

— Да — отговорил царят.

Бахрам рекъл:

— Почакай мъничко, царю честити! — примолил се магусеецът. Навел глава, след туй я вдигнал и приел исляма от султана. Всички се зарадвали, че е прегърнал правата вяра, Амджад и Асаад му разказали какво са преживели, а той им рекъл: — Господари, гответе се за път, тръгвам с вас. Съдбата ви е да се съберете, както са се събрали Нуам и Ниама.

— А кои са Нуам и Ниама и как са се събрали? — запитали те.

И Бахрам заразказвал:

Приказка за Ниама и Нуам

Разправят, а Аллах най-добре знае дали е вярно, че в град Куфа живеел някакъв знатен човек. Казвал се Рабия ибн Хатим. Бил богат. Родило му се дете, което нарекъл Ниамат-Аллах. Веднъж на тържището за роби видял девойка, изложена за продан. Тя държала на ръце мъничко момиченце, хубаво като капчица. Рабия направил знак на търговеца и го попитал:

— За колко ще ми продадеш тази неволница и дъщеря й?

— За петдесет динара! — отговорил търговецът.

— Напиши договора и вземи парите!

Взел Рабия неволницата и момиченцето и ги отвел у дома си. Жена му го попитала:

— Каква е тази неволница?

— Купих я от желание да притежавам малкото момиченце — отговорил той. — Поотрасне ли, по цялата арабска и неарабска земя не ще има равна по хубост на нея.

— Как се казваш? — попитала жена му неволницата.

— Тауфик, господарке! — отговорила тя.

— А дъщеря ти?

— Името й е Саад.

— Нека щастието споходи и теб, и твоя купувач! — възкликнала жената на Рабия и казала на мъжа си: — Нека назовем детенцето Нуам.

— Добре си го намислила! — рекъл той.

Малката Нуам била отгледана заедно с Ниама, сина на Рабия, в една и съща люлка. И двамата били лика-прилика. Момчето я наричало „сестро“, а тя му викала „братко“. Когато поотраснали, Рабия се обърнал към сина си и му рекъл:

— Синко, Нуам не ти е сестра, а дете на нашата неволница. Купих я за тебе, когато беше пеленаче. Отсега нататък не я наричай своя сестра.

— Щом е така, искам да се оженя за нея! — казал Ниама, после отишъл при майка си и й казал какво смята да направи.

— Синко, ама тя е твоя робиня! — рекла му тя.

Тогава Ниама ибн Рабия влязъл при неволницата и се залюбил с нея. Така изкарали девет години. Нямало в Куфа по-красива, по-изящна и стройна девойка от Нуам. Тя порасла, прочела Корана, изучила науките, овладяла тайните на музиката, станала чудесна певица и свирела така прекрасно на всички музикални инструменти, че надминала знатните си съграждани.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла.

И ПРЕЗ ДВЕСТА СЕДЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на приелия правата вяра магусеец Бахрам:

* * *

Разправят, царю честити, че веднъж Нуам взела лютнята, настроила я и изпяла следните стихове:

Ти си ми господарят, чрез теб живея аз,

ти меч си и бедите сразявам с теб завчас.

  Кълна се в теб, ти водиш ме тъй нежно за ръка:

  любов у чер завистник завчас ще отрека,

корители отхвърлила, на теб се подчинявам,

със сладостта, с покоя веднага се продавам.

  От жарка страст по тебе душата ми копае

  гроб черен. Ала сърцето ми нехае.

Но докато двамата си живеели доволно и честито, наместникът Хаджадж чул за тази красива робиня и си рекъл:

— Нещо хитро трябва да скроя, за да похитя неволницата Нуам! Искам да я пратя на повелителя на правоверните Абдул Малик ибн Маруан. В двореца му няма равна на нея, тя пее най-сладко от всички робини! — сетне повикал една старица надзирателка и й заръчал: — Иди в дома на Рабия, срещни се с Нуам и намери начин да я отвлечеш!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА СЕДЕМДЕСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на приелия правата вяра магусеец Бахрам:

* * *

Разправят, царю честити, че щом се развиделило, старицата навлякла груба власеница и окачила на врата си тежка броеница с хиляда зърна. Стигнала до къщата на Ниама ибн Рабия по време на обедната молитва.

— Аз съм скромна богомолка! — казала тя на привратника. — Но обедната молитва ме свари насред път, та искам да се помоля на това благословено място!

— Ама, бабо, тука не е джамия, а къщата на Ниама ибн Рабия! — отвърнал той.

— Аз пък знам, че няма по-добра джамия от неговия дом! — рекла старицата. — Аз съм една от надзирателките в двореца на повелителя на правоверните. Тръгнала съм да се моля и да странствам. Никой не може да забрани на такива като мен да влизат в дома на един Ниама ибн Рабия, след като ме пускат в дворците на емири и велможи!

Тъкмо тогава Ниама излизал, чул думите й, разсмял се и й казал да го последва. След малко се озовали при Нуам. Старицата се смаяла от красотата й и рекла:

— Господарке, моля се на Аллах да те пази, че е надарил и теб, и твоя съпруг с равна хубост и прелест!

И се изправила тя пред михраба, почнала да се кланя и да се моли, докато слънцето залязло. Тогава девойката й рекла:

— Майчице, остави краката си да починат малко.

— Господарке, който иска да живее добре на оня свят, трябва да се потруди на тоя! — казала старицата. — А който не се потруди на тоя, няма да е сред праведните на оня.

Нуам й поднесла да яде:

— Хапни си от моята гозбица и се помоли на Аллах да опрости греховете ми!

— Господарке, аз тъкмо сега постя! — рекла старицата. — Ала ти си млада и ти подобава да ядеш, да пиеш, да се радваш и смееш. Аллах ще ти прости!

Девойката си похортувала със старицата, а после рекла на своя съпруг:

— Господарю, разреши на бабата да поседи при нас!

— Отреди й място за молитва и не пускай никого при нея! — казал Ниама. — Дано великият и преславен Аллах ни помогне чрез нейната благословия да сме винаги заедно!

Така старицата прекарала нощта в молитви до сутринта. Щом се развиделило, тя отишла при тях и се сбогувала. Веднага довтасала при Хаджадж, който я попитал:

— Е, казвай какво направи?

— Срещнах се с неволницата. Няма друга на света с такава красота!

— Ако изпълниш поръката ми, ще те възнаградя богато! — казал Хаджадж.

— Дай ми само месец срок!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла.

И ПРЕЗ ДВЕСТА СЕДЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Бахрам:

* * *

Разправят, царю честити, че старицата взела честичко да навестява дома на Ниама и Нуам, а те все повече я тачели. Веднъж останала насаме с девойката и й рекла:

— Господарке, кълна се в Аллаха, когато навестих светите места в Куфа, се помолих за теб! Защо не дойдеш и ти с мен да видиш светите старци, постигнали единение с Аллаха, та и те да се помолят за сбъдването на някое твое желание?

— О, майчице, трябва да ме вземеш със себе си! — рекла Нуам.

Когато Ниама дошъл, старицата взела да му целува ръцете и да го моли да пусне неволницата си, но той не се съгласил. На другия ден отново дошла, но Ниама не си бил у дома. Тя отишла при Нуам и рекла:

— Помолих се за тебе вчера! Разходи се с мен и се върни, преди да е дошъл господарят ти!

— Позволи ми да изляза с тази праведна жена, за да видя поклонниците на Аллаха по светите места! — казала неволницата на свекърва си. — Ще се върна, преди още да е дошъл господарят ми.

— Кълна се в Аллаха, че няма да й позволя да се заседи, само ще погледа, без да се бави! — додала старицата.

Старицата отвела девойката в двореца на Хаджадж. Настанила я в една стаичка, отишла и му съобщила, че девойката е пристигнала. Хаджадж влязъл и от пръв поглед се убедил, че другаде няма подобна красота. Щом Нуам го видяла, забулила си лицето. Той повикал един приближен. Дал му петдесет конници, наредил му да качи Нуам на бързонога камила и да тръгне с нея към Дамаск, а там да я предаде на повелителя на правоверните Абдул Малик ибн Маруан.

Царедворецът потеглил, като качил Нуам на една бързонога камила. Девойката все плачела заради раздялата със своя любим. Щом стигнали в Дамаск, царедворецът поискал разрешение да бъде приет от повелителя на правоверните, влязъл при него и му разказал историята на неволницата. Халифът й дал отделна стая.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА СЕДЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Бахрам:

* * *

Разправят, царю честити, че сестрата на халифа влязла при Нуам и като я видяла, възкликнала:

— Кълна се в Аллаха! Господарят на този дом ще остане доволен, даже да струваш сто хиляди динара!

— О, светлолика, кой е господарят на този дворец и кой е този град? — попитала Нуам.

— Това е град Дамаск, а дворецът е на моя брат, Абдул Малик ибн Маруан! — отговорила тя. — Оня, що те е продал и е взел парите от сделката, не ти ли е казал, че те е купил халифът?

Девойката заплакала и навела глава от неудобство. Сестрата на халифа я оставила сама през целия ден, а на другия ден донесла дрехи и накити и я нагиздила. Дошъл и повелителят на правоверните, седнал до нея и казал:

— Свали покривалото от лицето си!

Тя обаче не го сторила. В сърцето му се разгоряла любов. Казал на сестра си:

— Ще преспя при нея след три дена, дано дотогава се сприятелим!

После си тръгнал. Девойката се замислила за съдбата си и почнала да тъгува по разлъката със своя съпруг Ниама. През нощта я втресло. Казали на халифа за болестта й, той отвел при нея лекари и знахари. Но нито един от тях не успял да я излекува.

… А пък Ниама се върнал у дома и отишъл при майка си. Заварил я да седи замислена.

— Майко, къде се дяна Нуам? — попитал я.

— Синко, тя отиде с праведната старица, на която имах доверие повече, отколкото на себе си — отговорила тя. — Тръгна с нея да навести факихите и обеща скоро да се върне!

— Как си могла да я пуснеш! — възкликнал Ниама.

— Синко, старицата ме предума! — отвърнала майка му.

— Цялата сила и мощ принадлежат на възвишения и велик Аллах! — викнал гневно Ниама, после хукнал при началника на стражата и му казал: — Само ти знаеш кой е похитил неволницата ми! Ще се оплача на повелителя на правоверните!

— Че кой ще да я е похитил? — попитал началникът.

— Една старица, облечена с власеница, която носи броеница с хиляди зърна!

— Покажи ми я и ще ти върна робинята. Или си я търси сам!

Ниама се отправил към дома на Хаджадж. Нека припомним, че родителите на Ниама били велможи от Куфа. Ниама се изправил пред него.

— Какво обичаш? — попитал Хаджадж.

— С мен се случиха такива и такива неприятности! — заразказвал Ниама.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА СЕДЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Бахрам:

* * *

Разправят, царю честити, че Хаджадж извикал началника на охраната и му казал:

— Препусни с коня си надлъж и нашир! Претърси пътищата, прерови градовете, но намери робинята му!

Началникът на охраната излязъл. Ниама стоял угрижен и отчаян. Бил на четиринайсет години, още не му била набола брадата. Започнал да се вайка и не искал да си иде у дома. Тогава при него отишъл баща му и му казал:

— Сине, Хаджадж отвлече с хитрост неволницата, но Аллах всеки момент ще ни се притече на помощ!

Ниама още повече се опечалил. Заболял и не станал цели три месеца. Лекарите го прегледали и казали:

— Само връщането на робинята му може да го излекува!

Един ден до ушите на баща му достигнала мълвата за един лекар, персиец по произход. Хората разправяли, че изтънко владеел медицината, звездобройството и гадаенето на пясък. Рабия го извикал, накарал го да седне до него и казал:

— Моля те, прегледай болния ми син!

— Дай си ръката! — се обърнал към Ниама лекарят.

Ниама му подал ръката си. Лекарят опипал пулса му, погледнал го в лицето, сетне се засмял, обърнал се към баща му и отсякъл:

— Синът ти е заболял от любовна болест. Той е влюбен в една девойка, а тя е или в Басра, или в Дамаск! Синът ти ще оздравее само ако се срещне с нея!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА СЕДЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Бахрам:

* * *

Разправят, царю честити, че Рабия казал на персиеца:

— Ако ги събереш, ще те възнаградя богато!

— Лесна работа! — отговорил лечителят. — Дай ми четири хиляди динара! — Рабия извадил парите и му ги дал, а той му казал: — Синът ти трябва да дойде с мен в Дамаск!

Ниама се сбогувал с баща си и майка си и се упътил заедно с лекаря за Алеп. Но там нищо ново не научили за девойката. Сетне отишли в Дамаск. Персиецът наел дюкян. По рафтовете му наредил съдове от фин китайски порцелан. Украсил ги с позлата и скъпи платове. Наредил на тезгяха паници и шишета с мехлеми и лекарства. До тях подредил кристални купички и един астролаб. Облякъл дрехи на знахар, дал на Ниама риза от копринен плащ, препасал го с пояс от златна сърма и му рекъл:

— Чуй какво ще ти заръчам, Ниама! От днес ти си мой син и ще ми викаш „тате“, а аз ще ти казвам „синко“!

А жителите на Дамаск взели да се тълпят пред дюкяна на персиеца, като се наслаждавали на красотата на Ниама, на хубавия дюкян и на стоките. Персиецът говорел с Ниама на персийски. Ниама също се обръщал към него на този език. Персиецът се прочул сред жителите на Дамаск, които започнали да му се оплакват от своите болежки, а той им давал лекове. Един ден пред него се появила старица, яхнала магаре с покривало от брокат, обшит със скъпоценни камъни. Спряла пред дюкяна, вързала магарето си и попитала:

— Ти ли си персийският лекар, дошъл от Иран? Имам болна дъщеря!

— Господарке, как се казва тази девойка, за да узная звездата й и да ти обадя в колко часа трябва да си пие лекарството? — попитал персиецът.

— Тя се казва Нуам! — отговорила старицата.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА СЕДЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Бахрам:

* * *

Разправят, царю честити, че персиецът взел да пресмята нещо, като пишел с пръст върху ръката си. После казал на старицата:

— Господарке, не мога да й предпиша лекарство, преди да разбера от кои земи иде, защото климатът е различен. Затова ми кажи къде е израсла и на колко е години?

— Тя е на четиринайсет години, а е родена в земите на Куфа, дето е в Ирак! — отговорила старицата.

— Откога е по тукашния край?

— Едва от няколко месеца!

Старицата платила десет динара. Лекарят погледнал Ниама и му наредил да й приготви необходимите лекове. Той ги поставил в една кутийка, взел лист хартия и написал следните стихове:

Ако Нуам едничък взор ми посвети,

не ще погледна вече други красоти.

        „Я забрави я!“ — казаха. — „Такива двайсет има!“

        Но знам: тя равна няма и е незабравима.

Скрил листа в кутийката и я затворил, а на капака й написал с куфически почерк: „От Ниама ибн Рабия куфиеца“. Дал кутийката на старицата, тя я взела и се упътила към халифския дворец. Качила се при девойката и рекла:

— Господарке, в града е пристигнал персиец лекар! Не съм виждала по-вещ знахар! Досети се за болестта ти и предписа лековити билки. Синът му е най-красивото, прелестно и гиздаво момче в Дамаск! Няма и по-хубав дюкян от неговия!

Нуам взела кутийката и видяла изписано върху капака й собственото и бащиното име на нейния съпруг господар. Лицето й побледняло и тя казала на старицата:

— Опиши ми този момък!

— Името му е Ниама и има белег над дясната вежда — отговорила тя. — Облечен е разкошно и е приказно красив.

Девойката взела лекарството и го изпила. Сетне разровила кутийката и намерила листчето. Разгърнала го и го зачела. Станало й леко на душата и се развеселила. Като я видяла да се смее, старицата й рекла:

— Това се казва ден благословен!

— Дай ми да ям и да пия — казала Нуам.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И ОСЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Бахрам:

* * *

Разправят, царю честити, че Нуам седнала да яде, но ето че Абдул Малик ибн Маруан влязъл при тях. Съзрял девойката, която се хранела, и се зарадвал. А надзирателката му казала:

— Повелителю на правоверните, поздравявам те с оздравяването на твоята неволница Нуам! В нашия град пристигна един лекар. Взех от него един цяр, тя го изпи и здравето й се възвърна!

— Вземи тези хиляда динара и имай грижата да я излекуваш докрай! — рекъл повелителят на правоверните.

Тръгнал си доволен, че неволницата му е оздравяла. Старицата отишла в дюкяна на персиеца с хилядата динара и му ги дала. Казала му, че са награда за излекуването на неволницата на халифа. Сетне му дала бележка, написана от Нуам. Персиецът я подал на Ниама, който познал почерка й. Разгърнал листчето и прочел: „От девойката, от щастие лишена, в очакванията си излъгана, опропастена и от любимия си разделена. Получих вашето писмо. Отдъхнах си облекчено и ме обзе радост. Досущ както в стиховете на поета:

Дойде писмото вече! Ръката ми не трае,

за отговор напира, той трябва да ухае.“

Очите на Ниама се напълнили със сълзи.

— Защо плачеш, сине? — попитала старицата.

— Господарке, как да не плаче синът ми, след като тази девойка е негова неволница, а той е господарят й Ниама ибн Рабия от Куфа? — казал персиецът. — Оздравяването й зависи от това, дали той ще се види с нея. Тя не е болна от друго, а от любов по него! Господарке, вземи си обратно хилядата динара, че на пари аз съм богат и пребогат. Погледни на нас благосклонно, защото само ти можеш да ни помогнеш.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ОСЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Бахрам:

* * *

Разправят, царю честити, че старицата отишла при неволницата и рекла:

— Твоят господар чезне от любов по тебе! Иска да те види, ти си му потребна! Какво е последното ти решение?

— И аз съм сломена от любов, искам да го видя! — отговорила Нуам.

Старицата свила на бохчица накити, скъпоценности и женски дрехи, отишла при Ниама и му рекла:

— Нека останем за малко насаме!

Той я завел в една стаичка зад дюкяна, а тя го белосала и червосала, сложила гривни на ръцете му, вплела в косите му панделки, преоблякла го в женските дрехи. Сложила му най-прекрасни накити от онези, с които се кичат неволниците, и Ниама станал красив като райска хурия. Щом надзирателката видяла колко е хубав, рекла му:

— А сега тръгни с левия крак напред, влачи десния и почни да си тресеш бедрата! — той сторил, както му наредила. Като видяла, че е усвоил женската походка, тя му казала: — Чакай ме тук до утре! Ако е рекъл великият Аллах, ще те взема и ще те заведа в палата. Пред вратаря и евнусите не се бой от нищо, стой с наведена глава и мълчи!

На следващата сутрин тя го повела към палата. Стражът поискал да го спре, но старицата му рекла:

— Презрени робе, та това е робинята Нуам, любимката на повелителя на правоверните. Как така ще й забраняваш да влиза? — а после добавила: — Влез, момиче!

Ниама влязъл със старицата и тя му казала:

— Сила влей си ти в душата, смело гледай на нещата и наляво поеми, щом в палата влезеш ти. Сетне преброй пет врати и влез в шестата — това е твоята стая.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ОСЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Бахрам:

* * *

Разправят, царю честити, че вратарят пресрещнал старицата и попитал:

— Каква е тази девойка?

— Нашата господарка иска да я купи! — отговорила тя.

— Никой не може да влиза тук без разрешението на повелителя на правоверните! — рекъл евнухът вратар. — Така ми е заповядано!

— Вратарю, събери си акъла! Нуам, робинята на халифа, която той тъй много обича, е на път да оздравее. Тя иска да купи тази робиня. Пусни я да влезе, за да не разсърдиш господарката! — сетне казала: — Влизай, робиньо, и не го слушай! И недей издава на господарката, че вратарят не ти е разрешавал да влезеш.

Ниама свел глава и влязъл в палата. Поискал да тръгне наляво, но сгрешил и тръгнал надясно. Рекъл да отброи пет врати и да влезе в шестата, но отброил шест и влязъл в седмата. Озовал се в стая, постлана с коприна. Стените й били покрити с копринени завеси, обшити със златна сърма. Кандилници разнасяли благоухание на алое, амбра и мускус. На видно място имало легло, също застлано с коприна. Седнал на него Ниама и докато си седял умислен, влязла сестрата на повелителя на правоверните със своята робиня. Видяла седящото момче, но го помислила за момиче.

— Коя си ти и какво те води насам? — запитала тя.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ОСЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Бахрам:

* * *

Разправят, царю честити, че Ниама не й отговорил. Тогава сестрата на халифа рекла:

— Момиче, ако си на моя брат любимка и ако се е разгневил, ще го помоля да бъде мил с теб! — Ниама отново не отговорил. Тогава сестрата на халифа казала на своята робиня: — Застани на вратата и не пускай никого! — сетне се приближила към Ниама, удивила се на хубостта му и рекла: — Момиче, кажи ми коя си, как се казваш и защо си влязла тук! Досега не съм те забелязвала в двореца ни!

Ниама пак не отговорил. Тогава сестрата на халифа се разгневила, опипала гърдите на Ниама и видяла, че няма бозки. Понечила да открие гръдта му, та да разкрие истината. Тогава Ниама й казал:

— Господарке, аз съм мамелюк! И те моля: купи ме, закрила ми дай, защити ме!

— Нищо лошо няма да ти се случи! Но кой си и кой те вкара в моите покои?

— Казвам се Ниама! — отговорил той. — Ниама ибн Рабия ми е името, куфиец съм! Изложих се на опасност заради моята робиня Нуам, която Хаджадж с хитрост похити и изпрати тука като наложница на твоя брат.

Сестрата на халифа извикала робинята си и й заповядала:

— Върви да повикаш Нуам!

Робинята отишла при Нуам и рекла:

— Моята господарка те кани на гости!

Нуам начаса станала и влязла в покоите на сестрата на халифа, която й рекла:

— Твоят господар е тук! Влязъл е по погрешка при мен! Но да се надяваме, че с помощта на великия Аллах няма да пострадате!

Нуам се успокоила и пристъпила към своя господар Ниама. Щом я съзрял, той прострял ръце…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ОСЕМДЕСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Бахрам:

* * *

Разправят, царю честити, че двамата се прегърнали, а сестрата на халифа им казала:

— Седнете да помислим как да ви измъкнем от бедата, в която сте изпаднали!

— Де да можех да отгатна какво ще стане с нас по-нататък! — рекъл Ниама.

— Ниама, обичаш ли своята робиня Нуам? — попитала сестрата на халифа.

— Господарке, само любовта ме накара да се изложа на тая опасност! — отговорил той.

Сетне тя попитала Нуам:

— А ти, Нуам, обичаш ли Ниама?

— Господарке, от любов по него снагата ми се превърна на вейка, ликът ми посърна! — отговорила тя.

Сестрата на халифа казала:

— Кълна се в Аллаха, вие наистина се обичате и няма сила, която да ви раздели! Затуй успокойте си душите и погледнете ведро на нещата!

И както си седели, ето че се появил повелителят на правоверните. Щом съзрял Нуам, той възкликнал:

— Нуам! Слава на Аллаха, че те спаси от отчаянието! — сетне погледнал Ниама, който си бил още в женските дрехи, и попитал сестра си: — Сестро, коя е тази робиня, дето стои до Нуам?

А сестра му отговорила:

— Повелителю на правоверните, това е една от твоите любими робини! Тя е толкова добра, че Нуам не сяда да яде и пие без нея!

После изпяла думите на поета:

Различни са и хубост несходна в тях изгрява,

че хубостта в несходството най-вече проличава.

— Тя притежава изключителна красота! — казал халифът. — Ще я възнаградя по-богато и от Нуам.

Сестрата на халифа поръчала да донесат ядене и поканила и брат си да хапне.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ОСЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Бахрам:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът напълнил стакана си и дал знак на Нуам да му попее. Тя взела уда и заредила следните стихове:

Взе моят сътрапезник да ме утешава,

наля ми три стакана сред глъч и шум, и врява,

                та почнах да пристъпвам напето, гордо аз,

                над теб, халифе, сякаш имам пълна власт!

— Нуам, голямо е красноречието и сладкодумието ти! — рекъл халифът.

Продължили да се радват и веселят до полунощ. Тогава сестрата на халифа рекла:

— Чуй какво ще ти разкажа, повелителю на правоверните! В една книга прочетох историята на един знатен велможа. Живял в град Куфа юноша на име Ниама ибн Рабия. Имал си той неволница, която обичал. Обичала го и тя. Двамата отраснали заедно и взаимна любов ги овладяла. Но връхлетели ги превратностите на съдбата. Съдено им било да се разделят. Злосторници скроили коварен план срещу робинята. Отвлекли я от дома му с подлост и лъжи. Сетне крадецът продал девойката на един цар за десет хиляди динара! Но робинята много обичала господаря си. Обичал я и той. Скоро младежът напуснал родния дом и близките си и тръгнал да дири своята възлюблена. Презрял опасностите, не се щадил, успял да намери робинята си. Тя се наричала Нуам. С нея се видял, но както си седели, видели да влиза царят, който я бил купил от вероломния й грабител. Без много да му мисли, царят наредил да ги убият. Показал се несправедлив и нетърпелив. Какво ще кажеш, повелителю на правоверните, за прибързаната постъпка на този цар?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ОСЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Бахрам:

* * *

Разправят, царю честити, че повелителят на правоверните възкликнал:

— Този цар е трябвало да им прости! Трябвало е да помни три неща: първо, че те се обичат! Второ, че са в дома му и, трето, че един цар никога не бива да прибързва, когато съди хората, особено за неща, които го засягат!

— Братко, нека Нуам да попее, а ти чуй нейната песен! — казала сестра му.

И Нуам взела стихове да пее:

Изменчивото време коварно си остава,

сърцето мачка, мисли увековечава,

  разделя мили влюбени посред сърдечни срещи

  и леят се по бузите сълзите им горещи.

Да, изживях и аз на дните радостта си,

съдбата щом ни сбра — безмерна в щедростта си!

  Обилни сълзи кървави все ще проливам аз

  от жал по теб и денем, и в късен нощен час!

— Братко! — рекла сестрата на халифа. — Щом някой с нещо сам се задължи, на думата си трябва той да удържи. Ето че ти сам се задължи да извършиш едно добро дело. — А после добавила: — Ниама, стани! Стани и ти, Нуам! — и когато двамата станали, тя продължила: — Повелителю на правоверните, момичето, което виждаш пред себе си, е похитената Нуам. Отвлякъл я е Хаджадж ибн Юсуф ас-Сакафи, а после ти я е изпратил и е излъгал, твърдейки в писмото си, че я е купил за десет хиляди динара. Момъкът, който е пред теб, е нейният господар Ниама ибн Рабия! Моля те в името на твоите пречисти предци, каквото и да са съгрешили тези двамата, прости им и им позволи пак да се съберат! Аллах ще те възнагради!

При тези думи халифът възкликнал:

— Колко си права! Аз наистина поех задължението, за което ми споменаваш! Сега не мога да върна думата си назад! Не искам да ви причинявам зло! Затуй един на друг ви поверявам! — после попитал Ниама: — Как разбра къде се намира тя? Кой ти показа това място?

А Ниама му разказал всичките си патила. Халифът силно се удивил на разказа му, а после наредил:

— Веднага ми доведете персиеца!

Довели го пред халифа, а той го направил свой приближен. Сетне халифът се показал щедър и великодушен към Ниама и надзирателката, които останали да му гостуват седем дни в доволство, щастие и охолство. Накрая Ниама помолил да го пуснат да си върви заедно със своята неволница. Халифът им разрешил да отпътуват за Куфа. Ниама потеглил и отново се видял с баща си и майка си. Заживели те доволно и честито, докато не дошъл онзи, който сладостите прекъсва и близък от близък откъсва…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ОСЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Амджад и Асаад изслушали историята на Бахрам, който вече бил станал мюсюлманин. Щом пукнала зората, те се метнали на конете и тръгнали към двореца на царя. Помолили да влязат и царят ги поканил при себе си. Както си седели, жителите на града взели да викат и да молят за помощ. Един от царедворците влязъл при царя и му казал:

— Някакъв цар е обсадил града с войската си!

— Ще ида при този цар да видя каква е работата! — рекъл Амджад.

Той тръгнал към покрайнините на града. Видял, че царят стои начело на многобройно войнство и безчетна конница от мамелюци. Щом и те на свой ред съзрели Амджад, разбрали, че е пратеник на царя на града. После го завели при техния султан. Щом се изправил пред него, Амджад видял, че царят е жена с фередже на лицето. Тя му казала:

— Нямам намерение да превземам този град! Търся един голобрад бял роб! Ако го намеря при вас, няма да ви сторя зло! Но ако не ми го предадете, ще ви унищожа. Търся само него, дайте ми го!

— Царице, как се казва този роб? — попитал Амджад.

— Казва се Асаад, а моето име е Марджана! — отговорила царицата. — Този роб дойде при мен заедно с Бахрам магусееца, който не пожела да ми го продаде, и аз му го отнех насила! Но Бахрам една нощ тайно го похити от мен!

Амджад разбрал, че става дума за брат му Асаад, и казал:

— Могъща царице, слава на Аллаха, който ни изпраща радостна вест! Този роб е моят брат!

После й разправил своята история и патилата им по чуждите земи. Царица Марджана се зарадвала, че скоро ще види Асаад. Обсипала с дарове брат му Амджад, който се върнал при царя и му разказал за случилото се.

Прашен облак полетял до небесата и покрил земята. След малко прахта се снишила, появила се безчетна войска. Войниците били с брони и въоръжени до зъби. Стигнали до града и го обкръжили. Амджад и Асаад казали:

— Това ще да са врагове! Ако не се спогодим с царица Марджана и не им дадем отпор, ще затрият града ни! Няма друг изход, освен да излезем и да видим какво става!

Амджад излязъл от градските порти. Минал покрай войнството на царица Марджана и стигнал до вражеската войска.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ОСЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Амджад стигнал до царя, навел се, целунал земята пред нозете му и го попитал:

— Как е твоето име, царю?

А той отговорил:

— Казвам се цар Гаюр! Поех на път, защото съдбата ме раздели с дъщеря ми Будур, която ме напусна и не се върна! Тя и съпругът й Камр аз-Заман пропаднаха без вест! Чували ли сте по тези земи нещо за тях?

Амджад разбрал, че това е дядо му, бащата на майка му. Сетне му разкрил, че той е син на дъщеря му Будур. Царят се спуснал към него и двамата се разплакали. Амджад му казал, че дъщеря му Будур и неговият баща Камр аз-Заман са добре и се намират в един град на Абаносовия остров. После му обяснил защо баща му Камр аз-Заман се бил разгневил на него и брат му. Тогава цар Гаюр казал:

— Ще се върна с теб и брат ти при баща ти, ще ви помиря и ще остана да живея при вас!

Амджад целунал земята пред нозете на дядо си, а цар Гаюр отрупал внука си с дарове. После везирът се върнал при царя и му разказали кой е цар Гаюр. Докато разговаряли, ето че се вдигнал прашен облак чак до небесата, покрил земята, прогонил светлината. Иззад облака се разнесли ужасни викове и гръмогласни ревове, блеснали мечове, размахали се копия. Когато тази войска приближила до града и видяла другите две, задумкали барабани. Царят видял войските и възкликнал:

— Велик е Аллах, който досега ни помири с две войски! Дано е рекъл да се помирим и с тази войска! Върви ти, Амджад, с брат си Асаад и разберете кои са и какво искат! Това е страшна войска, по-голяма от нея не съм виждал.

Амджад и Асаад излезли от града. Царят затворил подире им градската порта от страх. Двамата братя стигнали до войската. Разбрали, че това са воини на царя на Абаносовия остров, водени от баща им Камр аз-Заман. Щом го видели, Амджад и Асаад целунали земята пред нозете му и се разплакали. Камр аз-Заман се спуснал да ги прегръща. После им поискал прошка. Амджад и Асаад му казали, че цар Гаюр е пристигнал при тях. Камр аз-Заман възседнал коня си и повел свитата, като взел Амджад и Асаад със себе си. Приближил стана на цар Гаюр. Един от свитата отишъл да предизвести царя, че е пристигнал Камр аз-Заман. Царят излязъл да го посрещне, а жителите на града устроили празненство.

През това време се вдигнал прашен облак до небесата и покрил земята. Показала се войска в ризница, въоръжена до зъби, цялата в черно. Насред войската стоял старец с брада до пояса. Бил в траур. Жителите на града видели грамадната войска. А царят на този град казал на останалите царе:

— Слава на великия Аллах, по чиято воля се събрахте на едно място в един и същи ден и че се оказахте рода! Но каква е тази нова войска? Така се е разляла, че зачерня хоризонта.

А те му отвърнали:

— Не се плаши от войската! Ние сме трима царе! Всеки от нас има многобройно войнство! Ако тези там са врагове, ще ги ударим заедно с теб и ще ги победим!

През това време от войската пристигнал вестоносец. Завели го при Камр аз-Заман, цар Гаюр, царица Марджана и царя владетел на града. Вестоносецът казал:

— Моят цар е от земята на персите! Загуби сина си преди много години и тръгна да го дири по света! Ако е тук, при вас, Аллах добро ще ви прати и никой от нас не ще си изпати. Ако ли не го открие, града ви ще затрием!

— Няма да се стигне дотам — рекъл Камр аз-Заман. — Как наричат този цар в земите на персите!

Отговорил вестоносецът:

— Наричат го Шахраман, владетел на островите Халидат.

И Камр аз-Заман казал на Амджад и Асаад и на свитата им:

— Вървете, деца, с вестоносеца и предайте много здраве на дядо ви цар Шахраман! Зарадвайте го с добра вест за мен! Защото той още тъгува, че ме е загубил, и досега носи траур заради мен!

После разказал на присъстващите царе всичките си премеждия. Царете се удивили на разказа му. После слезли от конете и се отправили към баща му. Камр аз-Заман поздравил баща си и двамата се прегърнали. Царете пожелали на цар Шахраман да живее в мир. А Марджана върнали в нейната страна, след като я оженили за Асаад, като й заръчали да им пише. Амджад оженили за Бустан, дъщерята на Бахрам. После всички отпътували към Абаносовия остров. Сетне цар Гаюр, бащата на царица Будур, отишъл при дъщеря си. Поздравил я и разтушил тъгата си по нея. Останали в Абаносовия град цял месец.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ОСЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на персиеца:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Гаюр отпътувал с дъщеря си и свитата си за своята страна. С тях тръгнал и Амджад. Като пристигнал, цар Гаюр оставил Амджад да царува вместо него. А пък Камр аз-Заман поставил сина си Асаад да управлява вместо него в града на неговия тъст Арманус. Дядото се съгласил. Сетне Камр аз-Заман се стегнал за път и потеглил с баща си цар Шахраман. Стигнали до островите Халидат. Градът бил украсен в чест на благополучното му завръщане, а тържествата продължили цял месец. Камр аз-Заман дълго царувал, докато не дошъл онзи, който сладостите прекъсва и близък от близък откъсва. Защото Аллах е най-добрият съдник!

* * *

Тогава царят възкликнал:

— Любезна Шахразад, тази история наистина е удивителна!

А тя казала:

— Милостиви царю, тя не е по-удивителна от историята на Ала ад-Дин Абу Шамат.

Царят попитал:

— Че каква ли ще да е неговата история?

И тя заразказвала:

Приказка за Ала ад-Дин Абу Шамат

Разправят, царю честити, че във времена минали-отминали в Кайро живял търговец. Казвал се Шамс ад-Дин. Въртял търговия, бил честен и справедлив и оглавявал търговския еснаф. Имал си жена, която обичал, а и тя го обичала. Живели заедно цели четирийсет години, но дечица си нямали. Седял си той веднъж в дюкяна и много се натъжил, като гледал как всички търговци си имали синове, които им помагали в търговията, а той си нямал. Било петъчен ден. Търговецът отишъл на баня и се окъпал, както повелявал обичаят. Като излязъл, взел бръснарско огледало и се огледал в него. Погледнал брадата си и видял, че е повече бяла, отколкото черна. Спомнил си, че белите косми са предвестници на смъртта.

Жена му знаела кога ще се върне мъжът й, умила се и се натъкмила. Влязъл търговецът вкъщи, жена му го поздравила с „Добър вечер“, а той й отвърнал:

— Голямо добро, няма що! И ти си виновна за моето огорчение — отговорил той.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА И ДЕВЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Шамс ад-Дин казал още на жена си:

— Днес, докато стоях в дюкяна, видях, че всички търговци си имат синове, които им помагат. Помниш ли оная първа нощ, когато ти ме накара да се закълна, че ще се оженя само за тебе, че няма да взема за жена робиня абисинка или византийка, или пък някоя друга? Но там е работата, че си безплодна и да спи човек с теб, е все едно да дяла камък!

— Аллах ми е свидетел! — възкликнала жена му. — Вината е у тебе, защото семето ти е бистро! От такова семе жените не зачеват и не раждат деца!

— А къде продават биле, от което семето ми да помътнее? — попитал търговецът. — Искам да си го купя!

— Иди го потърси при билкарите!

На сутринта търговецът се събудил разкаян, загдето бил упрекнал жена си, отишъл на пазара и се отбил при един билкар.

— Имаш ли биле, дето да ми помъти семето? — попитал той.

— Имах, ала го свърших! — отговорил продавачът.

Тръгнал Шамс ад-Дин да разпитва всичките продавачи на благовония, но те му се изсмели. Сетне се върнал и седнал в дюкяна си.

На пазара често идвал онзи, дето оглавявал еснафа на посредниците. Той бил хашишаджия, пушел опиум, барш и зелен хашиш. Казвал се шейх Мохамед Симсим и не бил богат. Имал навика да навестява търговеца всяка заран. И тази сутрин го поздравил както обикновено, но търговецът отвърнал троснато на поздрава му.

— Защо си гневен, господарю? — попитал Мохамед. И търговецът му разказал как се бил скарал с жена си. — Господарю, аз имам от онова биле, дето ще ти помъти семето! — рекъл шейхът. — Какво ще ми дадеш, ако накарам жена ти да зачене от тебе след толкова години?

— Ако го сториш, ще ти се отплатя богато! — отговорил търговецът.

— Дай ми един динар! — рекъл шейх Мохамед.

— Давам ти не един, а два динара!

Мохамед взел динарите и казал:

— Подай ми ей оная там паница от китайски порцелан.

Търговецът му дал паницата. Взел я Мохамед, отишъл при един билкар и купил две окии ромейско каркаде и малко ямайски пипер, и канела, и карамфил, и кардамон, и джинджифил, и зелен пипер, и сушен планински гущер. Стрил всичкото и го сварил в чист зехтин. После купил три окии тамян, които замесил с чаша сушена дамаска челебитка. Направил от сместа тесто, добавил малко пчелен мед и напълнил паницата. Върнал се при търговеца, дал му я и казал:

— Ей тази смес ще ти замъти семето! Ще вземеш от нея колкото на върха на аптекарска лопатка, но след като си хапнал овче месо и питомен гълъб с лютиви подправки! После се навечеряй и пийни чиста захар, разтворена във вода!

Търговецът отишъл при жена си и й заръчал какво да наготви. Тя изпълнила поръчката и му сложила да вечеря. После той глътнал от лекарството. Легнал при жена си и тя същата нощ заченала от него.

Минали месец, два, три… Тя разбрала, че е забременяла. Изтекли дните на бременността й, хванали я родилните мъки. Бабата видяла бая зор, докато измъкне бебето. Сетне го повила и го поднесла на майката. Тя му дала гръдта си да бозае. Бебето сукало, насукало се и заспало. На седмия ден направили халва и я раздали на хората. После посипали на земята сол, а търговецът влязъл и поздравил жена си с благополучното раждане.

— Какво име ще му дадем? — попитал той.

— Ако беше момиче, аз щях да му измисля името! — отвърнала тя. — Но нали е момче, само ти имаш право да сториш това!

По онова време хората назовавали децата си с името на някое добро знамение. Докато двамата умували как да назоват детето си, чули някой да се провиква: „Господарю Ала ад-Дин!“ Тогава търговецът казал:

— Ще го наречем Ала ад-Дин Абу Шамат[1].

Наел на сина си дойки и бавачки. Две години детето сукало, пораснало и проходило. Когато станало на седем години, скрили го от страх да не го урочаса някой.

— Ще стои тук, докато не му набоде брадата! — рекъл търговецът.

Поверил го на една робиня и на един роб, обрязал го, наел богослов, който го научил да пише и да чете Корана, преподавал му и останалите науки. Ала ад-Дин ги овладял и станал учен човек.

Ала веднъж робът бил забравил вратата отворена. Ала ад-Дин излязъл от стаята си и се озовал в стаята на майка си, която била поканила на гости няколко знатни госпожи. Докато си говорели, Ала ад-Дин изникнал пред тях. Щом го видели, гостенките покрили от свян лицата си и рекли на майка му:

— Аллах да те накаже, сестрице! Как можа да вкараш при нас непознат?

— Пепел ви на езика! — отвърнала майка му. — Та това е моят син, кръв от кръвта ми и плът от плътта ми. Баща му се уплаши да не го урочасат. Затова го възпита и отгледа затворен в къщата. Ала слугата глупак май е забравил вратата отворена и момчето ми е излязло! А пък ние смятахме да го пуснем чак когато му набоде брадата!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че момчето излязло навън. Седнало в беседката. В двора влезли роби с мулето на баща му.

— Накъде сте повели това муле? — попитал Ала ад-Дин.

— Закарахме баща ти до дюкяна му, а сега връщаме добичето обратно! — отвърнали те.

— Че какъв е баща ми? — попитал той.

— Баща ти, момко, оглавява търговския еснаф по цялата земя египетска! — отговорили те. — Той е старейшина и на всички араби, заселени в тукашните градове. Робите му се съветват с него само когато продават стока на стойност поне хиляда динара! А за стоките, дето струват деветстотин и по-малко динара, изобщо не го питат, а си ги продават самички! Всяка стока, дошла отдалеко, дребна или едра, попада под негово разпореждане и той прави с нея каквото намери за добре. Всички стоки, които се опаковат в денкове и потеглят по чуждите краища, излизат от дома на баща ти!

— Мамо, слава на Аллаха, който ме е създал син на старейшината на всички египетски араби и глава на търговския еснаф. Само че защо ме държите затворен? — запитал Ала ад-Дин майка си.

— Държим те там, сине, защото се боим да не те урочасат! — отвърнала тя. — Та нали на тоя свят има и уроки, нали повечето мъртъвци са легнали в земята от тях!

— Мамо, кой може да избяга от ориста си? — рекъл Ала ад-Дин. — Щом нещо ти е писано, то се сбъдва. Онова, дето е било писано на дядо ми, не може да се случи на баща ми. Макар да е още жив, той утре ще умре. Аз ще се появя и ще кажа: „Аз съм Ала ад-Дин, син на търговеца Шамс ад-Дин!“ Никой няма да ми повярва, а старейшините ще кажат: „Никога не сме чували Шамс ад-Дин да е имал син или дъщеря!“ После ще дойдат хората от хазната и ще приберат парите на баща ми! Аллах да се смили над автора на тези стихове:

Загине ли юнакът, пропадат му парите и хора недостойни обсебват му жените.

Ти, мамо, трябва да говориш с тате, за да ме вземе със себе си на тържището, да ми купи дюкян и да ме научи да търгувам!

Върнал се търговецът у дома и заварил сина си седнал до майката. Тя му казала за желанието на детето и бащата се обърнал към Ала ад-Дин:

— Сине, ако е рекъл великият Аллах, още утре заран ще те взема на тържището! Но знай, че работата по тържища и дюкяни изисква благопристойно и безукорно поведение!

Щом се развиделило, Шамс ад-Дин окъпал сина си, облякъл го в нови одежди, възседнал своето муле, качил сина си на друго муле и го повел към тържището. Погледнали търговците и що да видят — задава се главата на търговския еснаф Шамс ад-Дин, а подире му ситни мулето на момче с лице на ясна месечина. Един от търговците не се сдържал и възкликнал пред съседа си:

— Гледай, гледай какво момче ситни подир главата на нашия еснаф! Мислехме Шамс ад-Дин за голям човек, а той бил като праза — отвън хрупкав и бял, а отвътре жилав и зелен!

А шейх Мохамед Симсим, управителят на тържището, за когото вече споменахме, казал:

— Не искаме повече такъв човек да ни оглавява! За нищо на света!

Когато Шамс ад-Дин седнал този ден в дюкяна си, търговците не се струпали при него, както им бил обичаят, а шейхът му казал:

— Тая сутрин търговците са се наговорили да те лишат от главенство и да не ти четат встъплението към Корана!

— Защо? — попитал Шамс ад-Дин.

— Кое е това момче, дето седи до тебе? — го запитал на свой ред Мохамед Симсим. — Та ти си вече стар, човече, глава си на целия търговски еснаф. Комай си в греховна връзка с него, а?

— Как не те е срам! — разкрещял се Шамс ад-Дин. — Аллах да те убие, душата ти да затрие! Та това момче е моят едничък син!

— Да пукна, ако съм знаел, че имаш син! — възкликнал Мохамед Симсим.

— Когато ти ми донесе лека, дето ми замъти семето, жена ми зачена и ме дари с мъжка рожба! — му казал Шамс ад-Дин. — Ала аз се уплаших от хорските уроки и скрих сина си! Исках да го извадя на бял свят, като му набоде брадата. Майка му обаче настоя да му отворя дюкян, да му дам стока и да го науча на занаята си.

Шейхът се върнал при търговците и им разказал цялата история. Тогава те вкупом се отправили при Шамс ад-Дин, честитили му сина и рекли:

— Аллах да пази и тебе, и синчето ти! Но нали и сетният бедняк сред нас, роди ли му се щерка или син, черпи събратята си, като не забравя да покани в дома си роднини и близки! А ти още се маеш!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ДЕВЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че главата на търговския еснаф обещал да нагости търговците, като им казал:

— Заповядайте довечера в моята градина!

Щом се смрачило, той проводил слугата си в беседката и в шатрата, които се намирали в градината му. Поръчал му да ги застели с килими. Решил да прати ястия, шилета и масло. После се разпоредил да сложат две трапези: едната в беседката — за възрастните, а другата в шатрата — за младите.

Търговците надошли, Шамс ад-Дин настанил мъжете в шатрата, а Ала ад-Дин посрещнал момчетата в беседката. Яли, пили и се веселили. А старците седнали и взели да си преповтарят богословски мъдрости. Сред тях бил и един търговец на име Махмуд Балхи. Представял се за мюсюлманин, а си бил чист огнепоклонник. Бил скверен по природа — сношавал се с млади момчета. Той отправял към Ала ад-Дин поглед, пълен със сладострастни помисли. Този търговец купувал от Шамс ад-Дин платове. По едно време той свърнал към трапезата на момчетата. На Ала ад-Дин му се доходило по нужда и той ги напуснал за малко. Тогава Махмуд се обърнал към тях:

— Ако успеете да склоните Ала ад-Дин да тръгне на пътешествие с мен, ще даря всекиго с одежда, която струва цяло състояние!

После се отправил обратно към трапезата на мъжете. Ала ад-Дин се върнал и отново седнал начело на младежката софра. Едно от момчетата попитало своя другар:

— Хасан, кажи ми, кой ти дава пари за твойта търговия?

— Щом възмъжах, казах на баща си: „Дай ми стока да търгувам!“ — отговорил приятелят му. — А той ми отговори: „Сине, баща ти няма своя стока! Върви и вземи пари назаем от някой търговец! Почни да въртиш търговия!“ Отидох при един достопочтен и стар търговец и взех назаем хиляда динара. Закупих платове и заминах за Дамаск. Продадох ги и спечелих два пъти повече. Продължих да търгувам, докато спечелих около десет хиляди динара.

Някои от по-малоимотните момчета взели да разпитват своите по-богати другарчета как са станали и те заможни. Дошъл редът на Ала ад-Дин Абу Шамат. Попитали го:

— А ти, приятелю Ала ад-Дин, какво ще кажеш?

— Мен ме отгледаха затворен! — заразправял той. — Едва миналия петък излязох от зимника. Сега вече имам дюкян, всеки ден ходя там!

— Ясно! — рекли момчетата. — Свикнал си да мързелуваш, не познаваш сладостите на пътешествията!

— Притрябвали са ми пътешествия! — казал Ала ад-Дин.

— Най-голямата гордост за един син на търговец са доходоносните пътешествия! — казали всички вкупом.

Ала ад-Дин се ядосал и напуснал насълзен трапезата.

— Защо плачеш, момчето ми? — попитала го майка му.

— Синовете на тия търгаши ми се присмиват и ми додяват, че нямало по-голяма гордост от пътешествията, от които капят дирхами! — отговорил той.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ДЕВЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че майката на Ала ад-Дин го попитала:

— Толкова много ли ти се пътува, сине? За коя страна си се наканил?

— Решил съм да отпътувам за Багдад — отговорил той. — От там човек се връща с двойно по-тежка кесия!

— Но, момчето ми, баща ти е богат и пребогат! — рекла майка му. — Ако той не ти закупи стока, аз съм насреща, сине, разчитай и на мене!

Ала ад-Дин не се стърпял и рекъл на майка си:

— Ако си решила да ми направиш добро, побързай!

Майка му повикала робите си и ги проводила при ония люде на баща му, които свивали платовете на денкове. Наредила им да развият един от големите денкове. Те извадили от него десет топа плат.

В това време баща му взел да се чуди защо Ала ад-Дин не е в градината. Когато попитал къде е, слугите му отговорили: „Възседна мулето си и се запъти към къщи!“ Яхнал и бащата на свой ред мулето си и тръгнал да го дири. Когато стигнал у дома, видял топовете плат. Попитал какво означава всичко това. Жена му казала, че синовете на търговците били разплакали детето й. Тогава бащата взел да го съветва:

— Сине, проклета от Аллаха да е пустата чужбина! Та нали самият пророк е казал: „Щастлив е оня, който намира препитание в родното си място!“ А предците ни препоръчват: „Не пътувай, та ако ще и на миля разстояние!“

— Татко, искам да откарам стока в Багдад! — отговорил Ала ад-Дин. — Инак ще навлека дрипи на дервиш и ще се запилея по чужди краища.

— Не съм от тия, дето ги гони немотията, нито съм от ония, дето си нямат пукнат грош! — казал баща му строго, после рекъл: — Ала щом си решил, вземи стока и тръгвай на път!

— „Всичко е в ръцете на Аллаха“ — отвърнал му Ала ад-Дин. — Ако той повели, нищо лошо няма да ми се случи.

Двамата яхнали мулетата и отишли на тържището за добитък. Там Шамс ад-Дин поверил чедото си на керванджията, който го приел като роден син, и двамата скрепили сделката си с договор. Шамс ад-Дин купил шейсет мулета и едно свещено наметало за Абдул Кадир ал-Джилани[2]. После заръчал на Ала ад-Дин:

— Сине, отсега нататък този човек ще ти бъде вместо роден баща! Изпълнявай волята му и го слушай! Щом стигнеш в Багдад и видиш, че платовете намират добър пазар, разпродай ги. Но усетиш ли, че нещата не вървят, посрещни нуждите си с тези пари! — и му наброил десет хиляди динара.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ДЕВЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Ала ад-Дин потеглил на път.

Махмуд Балхи също се канел да пътува за Багдад и станувал край града. Преди да отпътува, отишъл при Шамс ад-Дин, който на сбогуване му заръчал: „Дай тези хиляда динара на сина ми Ала ад-Дин!“ После го помолил да се грижи за него и му казал: „Имай го като свой син!“

Ала ад-Дин се срещнал с Махмуд, сам поднесъл нему и на хората му ядене и пиене. Сетне се отправили заедно на път. От пустини в пустини, стигнали в Дамаск. Махмуд изпратил един от робите си да покани Ала ад-Дин в дома му. Робът му целунал ръка и казал:

— Господарят ми те поздравява и те кани днес на пир у дома си!

— Почакай първо да попитам баща си, керванджията Камал ад-Дин — казал Ала ад-Дин.

Посъветвал се с керванджията и получил следния отговор:

— Не бива да ходиш!

Двамата отпътували от Дамаск и пристигнали в Алеп. И тук Махмуд Балхи устроил пир и пратил да поканят Ала ад-Дин. Той отново поискал разрешение от стария керванджия, който пак му забранил да отиде. Отпътували от Алеп и малко преди да пристигнат в Багдад, Махмуд Балхи вдигнал трети пир и пак изпратил да поканят Ала ад-Дин. Тогава момъкът си рекъл: „Този път ще послушам само себе си!“ Препасал под дрехата си меч. Махмуд го посрещнал любезно, поздравил го и наредил да застелят богата софра. И понечил да целуне Ала ад-Дин, но момчето го отблъснало.

— Поканил съм те, за да се насладя на любовта ти тук и веднага! — рекъл Махмуд Балхи и се нахвърлил върху гостенина си, но Ала ад-Дин измъкнал меча си и се провикнал:

— Нямаш ли срам от белите си коси? Нима не зачиташ Аллаха, нима не тачиш словата на поета, който е изрекъл:

Главата си бяла недей осквернява,

бялото мърси се, лесно почернява.

Върнал се при керванджията и му казал:

— Този човек е долен развратник! Повече няма да деля друм с него!

— Но ако се отделим от Махмуд, сине, боя се, че ще загинем из пътя! — рекъл керванджията. — По-добре да пътуваме в един керван!

— И дума да не става, няма да продължа пътя си с него!

Натоварили топовете си плат и тръгнали само със своите хора. Стигнали до една долина. Рекли да спрат, за да поотдъхнат, но керванджията казал:

— Не спирайте тук, а продължете бързо да пристигнем в Багдад, преди да са залостили градските порти! Те се отварят и затварят винаги след изгрев и преди залез-слънце от страх да не бъде овладян градът от рафидитите[3]! Боя се, сине, да не те ограбят бедуините.

— Човече, защо трепериш от страх като презрян слуга? — възкликнал Ала ад-Дин. — Решил съм да вляза в Багдад утре по светло, та хората да видят стоката ми и добре да ме запомнят!

— Прави каквото ум те учи! Аз само ти давам бащински съвет! — рекъл керванджията и въздъхнал.

Ала ад-Дин наредил на хората си да разтоварят мулетата. Те опнали стана, но паднала нощта. Ала ад-Дин отишъл по нужда и видял в далечината някакво блещукане.

— Керванджийо, какво ли ще да е това подозрително блещукане? — попитал той Камал ад-Дин.

Камиларят вперил поглед в далечината и разбрал какво блести: стърчащи копия, бляскави оръжия и бедуински мечове. Това били разбойниците бедуини начело с техния главатар Аджлан Абу Наб[4]. Разбойниците видели стоката и закрещели:

— Тази нощ ще падне богата плячка!

— Пръждосай се, куче бедуинско! — се провикнал керванджията.

Абу Наб пробол гръдта му с копието. Керванджията издъхнал до вратата на шатрата.

Кървава сеч се разиграла пред очите на Ала ад-Дин. Бедуините обкръжили кервана и избили всички. Сетне натоварили мулетата с платовете и отпрашили. Тогава Ала ад-Дин си помислил: „Заради мулето и скъпата си дреха ще идеш на оня свят!“ Скочил, съдрал дрехата си и я захвърлил. Останал само по риза и долни гащи. Видял пред себе си до вратата на шатрата локва кръв. Почнал да се въргаля в нея и така изцапал ризата и гащите си, че заприличал на убит.

Подбрали разбойниците кервана и отпрашили.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че през това време Махмуд Балхи заповядал на хората си да натоварят кервана и потеглил на път. Стигнал до Лъвската гора. Съзрял Ала ад-Дин само по риза и долни гащи, загледал се в избитите слуги наоколо и попитал отдалеко:

— Кой те подреди така, човече?

— Бедуините! — отговорил Ала ад-Дин.

— Не съжалявай за мулетата и стоката! — казал Махмуд Балхи. — Утеши се с тези мъдри слова:

От гибел щом спаси се на мъжа главата,

като отрязан нокът презряна е парата!

Махмуд Балхи го качил на едно муле. Поели веднага на път. Стигнали до Багдад и се подслонили в дома на възрастния търговец. Стопанинът заповядал да приготвят банята за Ала ад-Дин. След като момчето излязло от там, Махмуд Балхи го въвел в стая, цялата украсена със злато. Заповядал да застелят трапеза. Яли и пили, Махмуд се навел да го целуне по бузата, но срещнал ръката на Ала ад-Дин, който го попитал:

— Май още си в плен на старите си мераци!

— Ще ти дам и стока, и муле, и дрехи, само ми позволи да си начеша крастата! — казал Махмуд Балхи. — Обезумял съм от страст по теб! Послушай божествените думи, които е изпял поетът:

Мълвели наште старци, и шейхът ни го рече,

(Абу Билал от Шарика го бил научил вече),

   че влюбените мъчи неутолима страст!

   Целувки и прегръдки? Не, те дирят плътска сласт!

— Тая, дето си я намислил, няма да я бъде никога! — провикнал се възмутено Ала ад-Дин. — Я по-добре ми отвори портата да си вървя!

Отворил му Махмуд Балхи портата, Ала ад-Дин излязъл, а кучетата го сподирили с лая си. Озовал се до вратата на някаква джамия. Сврял се край входа й. Изведнъж видял да блещука светлина, излъчвана от два фенера. Носели ги роби, които осветявали пътя на двама търговци. Единият бил старец с приятна външност, а другият — млад момък. Ала ад-Дин чул как момъкът казва на стареца:

— Заклевам те в Аллаха, чичо, върни си ми съпругата!

— Колко пъти ти казвах да не се развеждаш, но за тебе разводите са нещо тъй обикновено — отвърнал старецът, обърнал се, съзрял Ала ад-Дин и му казал: — Мир на тебе, момко! Как те викат?

— Казвам се Ала ад-Дин и съм син на Шамс ад-Дин, главата на търговския еснаф в Кайро! — и му разказал перипетиите си.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ДЕВЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

До ушите ми достигна, царю честити, че старецът рекъл:

— Дете мое, ще приемеш ли, ако ти дам хиляда динара и една дреха, която струва още цели хиляда динара?

— Голяма е щедростта ти към мене, старче. Но на какво дължа подобна любезност? — попитал Ала ад-Дин.

— Виждаш ли това момче, дето стои до мене? — отговорил старецът. — То ми е племенник. Един на майка и баща. Аз пък имам дъщеря, която също ми е едничка. Чудна красавица е тя! Ожених я за този мой племенник, че той гаснеше от любов по нея! Ала тя не можеше да го търпи! Един ден той вероломно наруши съпружеската си клетва и трижди изрече, че се развежда с жена си, и тя тутакси го напусна. Тогава той пък започна да провожда при мене куцо и сакато, дано склоня да му върна жената. Но аз му казах: „Тая работа ще стане само със заместник“. Тогава се договорихме заместникът да бъде някой чуждоземец, та после никой да не хвърли петно върху зет ми. Ти нали не си тъдявашен, тръгвай с нас! Ожени се и се приюти при нея през тази нощ с брачен договор, а утре заран се разведи с клетва! Тогава ще получиш наградата, която ти обещах[5].

Ала ад-Дин размислил и си рекъл: „Все ще е по-добре да преспя една нощ с хубавата младоженка в мека постеля, вместо да се свивам по сокаци и джамии!“ И тръгнал с двамата при кадията.

— С какво мога да ви бъда полезен? — обърнал се кадията към бащата на момичето.

— Желаем това момче да стане заместник на мъжа на дъщеря ми — отговорил той. — Искаме да сключим брачен договор с откуп от десет хиляди динара. Пък щом преспи с дъщеря ми през нощта и се разведе с нея на заранта, ще му дам дреха за хиляда динара!

Сключили договора при това условие. Бащата на момичето завел Ала ад-Дин в дома на дъщеря си. Оставил го пред вратата, сам той влязъл при нея и й казал:

— Ето ти свидетелството за твоя откуп! Скрепих брака ти с договор с един красив момък! Казва се Ала ад-Дин Абу Шамат. Бъди нежна и грижлива към него!

* * *

А братовчедът на момичето имал една позната баба и се показвал често щедър и благосклонен към нея. Потърсил я и рекъл:

— Майчице, ако жена ми Зубайда види този хубавец, няма да се сети повече за мене! Затова те моля да скроиш някоя хитрина, та да провалиш срещата им!

— Няма да го оставя да я докосне с пръст! — отговорила тя, после отишла при Ала ад-Дин и му казала: — Сине, не се докосвай до девойката, остави я да спи сама. Снагата й е поразена от проказа! Боя се за здравето ти!

— Щом е тъй, ще мина и без нея! — рекъл Ала ад-Дин.

Сетне старицата отишла при Зубайда и я излъгала, че Ала ад-Дин е прокажен.

— В такъв случай нямам нужда от него! — казала Зубайда. — Да си спи сам, пък съмне ли, ще го отпратя да си върви! — после повикала една своя робиня и й наредила: — Сложи софрата и му дай да вечеря!

Робинята постлала софрата пред Ала ад-Дин, който се наял до насита. После седнал и взел да чете с красиви напеви Корана. Девойката се заслушала, гласът му зазвучал нежно в ушите й. Рекла си: „Проклета да е от Аллаха оная старица, дето ме излъга! Ако беше тъй болен, той не би имал такъв сладък глас!“

После взела уда си, изкусно изработен в индийските земи, настроила го и запяла:

Сръндаче младо любя — тъжно, ваклооко,

чак върбовото клонче ревнува го жестоко.

                То друго ще залюби, за мен не ще да знае,

                Аллах му праща тази, която той желае!

Ала ад-Дин затворил Корана и на свой ред запял:

На стана скрит под дрехата привети аз отправям

и бузите пламтящи като рози поздравявам.

Зубайда станала, обзета от силна любов по него, и вдигнала завесата, която ги разделяла. Щом я съзрял, Ала ад-Дин запял:

В лице е месечинка, във кръста е върбичка,

дъхът й амбра е, с очи е на сърничка.

                В сърцето ми тъгата гнездото си е свила,

                в минута на разлъка гнети ме с пълна сила.

Раздвижила се Зубайда, бедрата й потръпнали, извила се снагата й, стаила чудни прелести. Двамата си разменили погледи, пълни с безброй копнежи. Ала щом тя се приближила към него, той се развикал:

— Стой по-далеч от мен! Ще ме заразиш!

Тя заголила ръката си, китката й заблестяла като сребро. После на свой ред му извикала:

— Стой настрана! Ти си прокажен и ще ме заразиш!

— Проклетата старица ме излъга, че ти си прокажена! — казал той.

После разголил ръката си. Плътта му блеснала като най-чисто сребро. Тогава Зубайда го прегърнала. Приласкал я и той до гърдите си. Притеглила го тя върху себе си, разгърнала дрехата си. Зашавало нещото, което бил наследил от баща си, той обгърнал кръста й и вкарал жилата на сладостта в плътта й. От вратата на победата стигнал до вратичката на космите. След това отишъл на пазара втори, трети, четвърти и пети път. Гърненцето си потърсило похлупачето и го намерило. Като се развиделило, Ала ад-Дин казал на Зубайда:

— Колко кратко беше наслаждението ми! Тъкмо го изпитах и ето че дойде гарван, грабна го и отлетя.

— Какво искаш да кажеш? — запитала го тя.

— Повелителко на сърцето ми, не мога да остана повече при теб! Баща ти ме накара да подпиша свидетелство, че ще получи откуп десет хиляди динара! — отговорил Ала ад-Дин. — Не дам ли тези пари още днес, ще ми ги поискат чрез съда и ще ме запрат при кадията! А аз сега не мога да платя и половин сребърник от тези десет хиляди!

— Повелителю на сърцето ми, ти ли си ми мъж и господар или те?

— Аз съм ти мъж и господар, но нямам пукнат грош.

— Вземи тези сто динара! — продължила тя. — Ако имах повече, щях да ти дам колкото поискаш. Но ако ти проводят утре пратеник да те повика при кадията и те двамата с баща ми ти кажат: „Разведи се!“, ти ги попитай: „Кой е този верски закон, който ще ме задължи да се женя вечерта, а на заранта да се развеждам?“ После ще целунеш ръка на кадията и ще го дариш с нещо. Ще целунеш ръка на всеки един от свидетелите и ще им дадеш по десет динара. Попитат ли те: „Защо не искаш да се разведеш и не вземеш мулето и дрехата, както сте се договорили“, ти им речи: „За мен всеки неин косъм струва хиляда динара! Как тогава да се съглася на развод срещу една нищо и никаква дреха?“ Ако кадията настоява да дадеш откупа, ти отвърни: „Сега съм в затруднено положение!“ Тогава кадията и свидетелите ще те съжалят и ще ти дадат отсрочка за плащането!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ДЕВЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че докато двамата си говорели, пристигнал пратеник от кадията и казал на Ала ад-Дин:

— Кадията иска да говори с теб! Тъстът ти те вика пред съда!

Тръгнали към съда. Там го попитали:

— Защо още не си се развел с тази жена и не спазваш онова, за което си поел задължение?

Ала ад-Дин пристъпил към кадията, целунал му ръка и сложил в дланта му петдесет динара, после рекъл:

— Дълбокоуважаеми, кой е този верски закон, който ще ме задължи да се женя вечерта, а на заранта да се развеждам против волята си?

— Никой мюсюлмански закон не предвижда насилствен развод! — отговорил кадията.

— Щом не щеш развод, плащай десетте хиляди динара откуп! — развикал се бащата на девойката.

— Дай ми три дни срок! — примолил му се Ала ад-Дин.

— Три дни са малко! — казал кадията. — Трябва да ти даде десет!

Договорили се след десет дена или да плати откупа, или да се разведе и го пуснали да си върви.

Отишъл Ала ад-Дин и купил всичко необходимо за ядене. Влязъл при Зубайда и й разказал какво се било случило, а тя му рекла:

— За това време много вода може да изтече и да се случат чудеса. Колко добре го е казал вдъхновеният от Аллаха поет:

Прилива гневен обладай мълчаливо,

бедата надвиснала срещни търпеливо,

        че нощите крият в утроби потайни

        на чудото рожби — нечути, незнайни!

Приготвила храната, яли, пили и се веселили. Ала ад-Дин помолил Зубайда да му изсвири нещичко. Тя взела уда си и запяла така, че и скалите подели песента й. Пеела тя сладката си песен, пригласял й Ала ад-Дин. Не щеш ли, почукало се на вратата. Ала ад-Дин отворил и що да види — на прага стояли четирима дервиши. Попитал ги:

— Какво обичате?

— Господарю, ние сме дервиши чуждоземни — отговорили те. — Нежните стихове и музиката са храна за душите ни! Искаме да пренощуваме в дома ти, а утре заран ще поемем на път! Великият Аллах ще ти въздаде награда за твоята добрина. Музиката, която чухме, грабна сърцата ни.

Поканил ги Ала ад-Дин, донесъл им да ядат, но те се въздържали и му обяснили защо не искат да хапнат:

— Господарю, най-добрата храна за нас е да споменаваме Аллаха ежечасно и да слушаме сладкогласни песнопения! Чуй думите на поета, вдъхновени сякаш от самия Аллах:

Дошли сме, да те видим имаме желание,

че плюскането, братко, е скотско занимание!

Чухме, че от дома ти се разнасят нежни звуци. Прииска ни се да видим певицата и да разберем бяла или черна робиня е тя, или е дъщеря на свободни люде.

— Това е законната ми съпруга! — казал Ала ад-Дин, разправил им всичките си патила и добавил: — Само че моят тъст ме кара да му заплатя откуп за нея, който възлиза на цели десет хиляди динара! Дал ми е десет дни срок да го сторя.

— Не се тревожи! — казал един от дервишите. — Аз съм шейх на дервишко теки. Водач съм на четирийсетима дервиша, които завчас ще съберат десет хиляди динара. Но, моля те, нареди на жена си да ни изпее нещо като за своя душа, та да се поразведрим! Че музиката за едни е като дар, за други — цяр, а за трети — прохладен зефир.

* * *

Тези четирима дервиши били халиф Харун ар-Рашид, везирът му Джаафар Бармаки, Абу Нуас Хасан ибн Хани и Масрур, палачът на халифската мъст. Халифът се бил нажалил от нещо си и поискал да се поразведри. Така попаднали пред дома на Зубайда. Чули долитащата от вътре музика и им се прищяло да разберат кой свири. Радостни и доволни, те прекарали нощта в раздумки. Като се развиделило, халифът пъхнал сто динара под молитвеното килимче на съпрузите, сбогувал се с Ала ад-Дин и си тръгнал. Щом повдигнала килимчето, Зубайда видяла стоте динара и казала на съпруга си:

— Вземи тези сто динара! Намерих ги под килимчето! Дервишите са ги сложили, без да се усетим!

Ала ад-Дин ги взел, отишъл на тържището и купил всичко необходимо за ядене.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ДЕВЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на следващата нощ Ала ад-Дин запалил свещите в цялата къща. Докато двамата си говорели, ето че дервишите пак похлопали на вратата. Той отишъл да им отвори и ги попитал:

— Донесохте ли десетте хиляди динара, които ми обещахте?

— За съжаление не успяхме! — отговорили те. — Но ти не бери грижа! Утре, ако е рекъл Аллах, ще оправим работата! Ти само нареди на жена си пак да посвири и да попее!

Радостни и доволни, те прекарали и тази нощ в разговорка. Щом утрото разпръснало тъмата и пукнала зората, халифът пак пъхнал сто динара под молитвеното килимче и дервишите си тръгнали. Така го навестявали в продължение на девет нощи. След всяка нощ халифът слагал под молитвеното килимче по сто динара. На десетата нощ дервишите не се появили, защото халифът бил изпратил да извикат един богат търговец.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДВЕСТА ДЕВЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че повелителят на правоверните казал на търговеца:

— Приготви ми петдесет товара платове, от каирските! Всеки товар да струва по хиляда динара! Изпрати ми и един абисински роб!

Търговецът изпълнил заръката му. Халифът написал писмо от името на Шамс ад-Дин, главата на търговския еснаф в Кайро и баща на Ала ад-Дин, и казал на роба:

— Поведи кервана със стоката и бързо го закарай в града! Щом пристигнеш там, попитай хората: „Къде живее моят господар Ала ад-Дин Абу Шамат?“ Те ще ти покажат къщата му.

През това време братовчедът на Зубайда се появил при баща й и му рекъл:

— Ела да отидем при Ала ад-Дин и да разведем братовчедка ми!

Отправили се към къщата на Ала ад-Дин. Щом стигнали, видели, че пред нея са спрели петдесет мулета, натоварени с платове. Водел ги роб.

— За кого е тая скъпа стока? — попитали те, а той отвърнал:

— За Ала ад-Дин Абу Шамат, любезни господари! Неговият баща му я изпраща в Багдад! Керванът му бил пресрещнат от бедуини разбойници. Заграбили парите и похитили стоката. Щом научи новината, баща му ме проводи при него с нов керван! Праща му по мен и муле, натоварено с петдесет хиляди динара, бохча скъпоценности, самурена шуба и тас с ибрик от чисто злато!

— Ясно! Търсиш зет ми! Ей сега ще ти покажа къде живее! — казал бащата на Зубайда.

През това време Ала ад-Дин си седял угрижено вкъщи. Почукало се на вратата. Ала ад-Дин казал:

— Зубайда, един Аллах знае кой се е разтропал по това време! Сигурно баща ти пак ми провожда пратеник от кадията или от валията.

Слязъл той, отворил вратата и видял своя тъст. До него стоял абисински роб — смугъл и приятен на вид, който яздел муле. Робът скочил от мулето, целунал ръка на Ала ад-Дин и казал:

— Аз съм роб на господаря Ала ад-Дин Абу Шамат, сина на Шамс ад-Дин, глава на египетския търговски еснаф. Баща му ме изпраща при него с поръчение! — и му подал писмото.

Ала ад-Дин го отворил и го прочел: „Сине, до мен достигна вестта, че хората ти са избити, а парите и стоката ти — похитени. Изпращам ти тези петдесет товара египетски плат, една дреха, една самурена шуба, тас и ибрик от чисто злато. С парите ще търгуваш. С майка ти и близките всичко е наред, пращат ти безчетни поздрави. До мен достигна вестта, че си станал заместник на девойката Зубайда, свирачката на лютня, и че си задлъжнял и трябва да платиш откупа за нея, който възлизал на петдесет хиляди динара. Изпращам ти парите със стоките по твоя роб Салем“.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТОТНАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Ала ад-Дин казал на тъста си:

— Вземи откупа за дъщеря си! Вземи и стоките и прави с тях каквото пожелаеш.

— Кълна се в Аллаха, не искам нищо! — отговорил тъстът.

Стоките били внесени в къщата, Ала ад-Дин и тъстът му също влезли. Тогава Зубайда попитала баща си:

— Татко, чии са тези стоки?

— Стоките — отвърнал той — са на съпруга ти Ала ад-Дин! На теб оставям да решиш въпроса с откупа!

Ала ад-Дин отворил сандъка и отброил откупа за Зубайда. А братовчед й пак се примолил:

— Чичо, нека Ала ад-Дин се разведе и ми върне женичката!

— Оттук нататък това е съвсем нередно, защото мъжката власт е вече в негови ръце! — рекъл чичо му.

Братовчедът си тръгнал с наведена глава. Залежал се болен и се споминал.

Ала ад-Дин устроил пир, както му бил обичаят, и казал на Зубайда:

— Виж ги ти тези лъжци дервишите! Обещаха ни нещо, а не го изпълниха!

— Не виждаш ли, че беше останал без пукнат грош в джоба! Какво искаш от бедните дервиши? — рекла Зубайда.

Денят угаснал и настъпила нощта, запалили свещите. Тогава на вратата се почукало. Ала ад-Дин слязъл, отворил и видял дервишите.

— Привет на лъжците! — казал им. — Влизайте!

Те влезли. Настанил ги да седнат и подредил софрата. Яли, пили и се веселили. След това те се обърнали към Ала ад-Дин:

— Приятелю, сърцата ни горят от нетърпение! Разкажи ни историята с тъста ти.

А той им казал:

— Аллах ме възмезди много по-богато, отколкото бях очаквал!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че дервишите казали на Ала ад-Дин:

— Кълнем се в Аллаха, бояхме се за теб! Не устояхме на думата си и не успяхме да намерим пари!

— Аллах ми помогна чрез баща ми, който ми изпрати много пари и стока! — рекъл той. — С тъста си съм най-подир в мир, а жена ми вече ми принадлежи по право!

Халифът станал и излязъл по нужда. Тогава везирът Джаафар се обърнал към Ала ад-Дин:

— Спазвай благоприличието, защото се намираш в присъствието на повелителя на правоверните!

— Какво непристойно съм извършил в присъствието на халифа и кой от вас е той? — попитал Ала ад-Дин.

— Халиф Харун ар-Рашид е оня, който разговаряше с теб! Помисли добре, Ала ад-Дин, и ми кажи колко дена път има от Кайро до Багдад?

— Разстоянието се изминава за четирийсет и пет дена!

— Стоката ти беше похитена преди десет дена. Може ли новината да стигне до баща ти, а той да ти изпрати керван, който да измине само за десет дена разстояние от четирийсет и пет дена път?

— Господарю, а откъде тогава се взе този керван?

— Праща ти го халифът, защото преголяма е обичта му към тебе! — отговорил везирът.

Докато си говорели, Харун ар-Рашид се върнал в стаята. Ала ад-Дин станал и му се поклонил с думите:

— Повелителю на правоверните, милостта и щедростта ти нека да озаряват хората!

— Ала ад-Дин, нека Зубайда ни изсвири нещо заради прекрасния благополучен завършек на нещата! — помолил халифът.

Тя засвирила, запяла, зазвънтяла дивна песен. Щом се съмнало, халифът казал на Ала ад-Дин:

— Утре ела на халифския съвет!

— Твой покорен слуга, повелителю на правоверните, ако великият Аллах пожелае и ако ти си добре! — отговорил той.

После взел десет блюда и сложил във всяко едно от тях по един великолепен дар. На следващия ден ги занесъл на мястото, където халифът свиквал сановниците, и влязъл при него, като пеел:

Познавай ежедневно щастие, отрада,

велик бъди и нека завистникът да страда.

                Да бъдат твоите дни все светли и честити,

                на враговете твои да бъдат черни дните!

— Добре дошъл, Ала ад-Дин! — поздравил го халифът.

— Повелителю на правоверните, пророкът Мохамед е приемал подаръци! — казал Ала ад-Дин. — Приеми и ти на свой ред тези десет блюда като дар от мен!

Халифът приел дара. Той почел на свой ред Ала ад-Дин с одежда, направил го глава на търговския еснаф и му предложил място в халифския съвет. Но ето че се задал тъстът му, бащата на Зубайда. Като видял, че Ала ад-Дин е седнал на неговото място, облечен в пищна одежда, той се обърнал към повелителя на правоверните и му казал:

— Всемогъщи халифе, защо ей тоя е седнал на мястото ми, а отгоре на това е облечен и в почетна одежда?

Халифът му отговорил:

— Направих го глава на търговския еснаф! Службата се дава за кратък срок, после преминава в други ръце! А ти си отстранен!

— Добре си постъпил, повелителю на правоверните! — възкликнал тъстът. — Аллах е надарил с власт най-достойния сред нас! Та малко ли обикновени люде са ставали велики?

Халифът написал ферман на Ала ад-Дин, дал го на валията, а пък той от своя страна го дал на факлоносеца, който се провикнал на всеослушание пред халифския съвет:

— От днес нататък глава на търговския еснаф ще бъде Ала ад-Дин Абу Шамат и никой друг!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Ала ад-Дин започнал да ходи всеки ден на кон в халифския съвет. Един ден чул някой да казва на халифа:

— Повелителю на правоверните, да живееш дълго след твоя сътрапезник, защото той се пресели в чертозите на великия Аллах!

Халифът извикал Ала ад-Дин Абу Шамат и го направил свой сътрапезник, като наредил да му плащат по хиляда динара на месец. Ала ад-Дин заживял у халифа, пил и ял на трапезата му. Един ден при халифа се втурнал стражник с меч и щит в ръка и му казал:

— Повелителю на правоверните, да си жив и здрав дълги години след шейсетника. Защото днес той умря!

Халифът назначил Ала ад-Дин Абу Шамат за шейсетник, защото предишният си нямал нито син, нито съпруга. Халифът му казал:

— Погреби го и вземи всичките пари, роби, робини и слуги, които е оставил!

Ала ад-Дин излязъл и яхнал коня си. От дясната му страна стоял халифският военачалник Ахмад Данаф заедно с четирийсетимата си помощници. Той водел дясното крило на войските на халифа. От лявата му страна стоял Хасан Шуман, халифският военачалник, с четирийсетимата си помощници. Той водел лявото крило на войските. Ала ад-Дин се обърнал към Хасан Шуман:

— Моля да ми ходатайстваш пред военачалника Ахмад Данаф! Дано се съгласи да ме приеме за свой син по волята на Аллаха.

Военачалникът го приел за свой син и му рекъл:

— Аз и четирийсетчленната ми свита ще вървим пред теб по пътя ти към халифския съвет всеки божи ден!

Служил Ала ад-Дин на халифа така още известно време. Един ден, след като излязъл от халифския съвет, се упътил към дома си. Пред къщните порти разпуснал Ахмад Данаф и хората му да си вървят. Влязъл в чертога си да си почине, но в този миг до ушите му достигнал писък. Скочил Ала ад-Дин бързо да види какво става, защото познал, че е изпищяла Зубайда. Намерил я просната на земята. Попипал с ръка гърдите й, но разбрал, че е мъртва.

Къщата на баща й била срещу неговата. Чул бащата писъка на дъщеря си и дотърчал. Попитал Ала ад-Дин:

— Какво става, зетко?

А Ала ад-Дин отвърнал:

— Да си жив и здрав дълги години, татко, след дъщеря си Зубайда! Но уважението към мъртвите изисква те да бъдат погребвани!

На другата сутрин погребали Зубайда. Ала ад-Дин облякъл траур и престанал да навестява халифския съвет. Везирът казал на халифа, когато той попитал къде е Ала ад-Дин:

— Сърцето му е изпълнено със скръб по неговата съпруга Зубайда, ден и нощ я оплаква!

Халифът, везирът и няколко слуги тръгнали към къщата на Ала ад-Дин, който станал да ги посрещне, а халифът попитал:

— Ала ад-Дин, защо престана да идваш на халифския съвет?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Ала ад-Дин отговорил:

— От скръб по моята съпруга!

— Разпъди грижата от душата си — казал халифът. — Зубайда вече е в чертозите на великия Аллах и скръбта ти по нея е безпредметна! Аллах запълва мястото на всеки умрял! — казал халифът. — Хитростта и парите няма да спасят от смърт ни мен, ни теб! Чуй словата на поета, вдъхновен от Аллаха:

Макар и дълго да добрува човекът на земята,

все нявга ще го изнесат напред с краката.

        Как да се радва на живота, как да му се услажда

        когато знае, че земята черна лицето му разяжда.

Халифът заръчал на Ала ад-Дин да идва в халифския съвет. Когато настъпило утрото, той се явил пред халифа, който се размърдал на трона си и му отредил място, а после му казал:

— Бъди ми гост, Ала ад-Дин, през тази нощ! — после отвел Ала ад-Дин в двореца си и повикал една от своите робини на име Кут ал-Кулуб[6] и й рекъл: — Ала ад-Дин имаше съпруга, но тя умря. Искам сега ти да му изсвириш нещо на уд!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че робинята засвирила и запяла.

— Какво ще кажеш за гласа й? — попитал халифът.

— Зубайда имаше по-омаен глас! — отговорил Ала ад-Дин. — Но робинята ти наистина е изкусна свирачка на уд.

— И все пак харесва ли ти как пее? — попитал отново халифът.

— Разбира се, че ми харесва! — отвърнал Ала ад-Дин.

— Заклевам се в главата си и в гробовете на дедите си, от този момент нататък тя е твоя! — му казал халифът. — Подарявам ти я заедно с всичките й робини!

— Повелителю на правоверните, онова, което е позволено на господаря, не е разрешено на слугата! — отговорил Ала ад-Дин. — Вземи си я обратно!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на сутринта Ала ад-Дин се отправил към халифския съвет и седнал на мястото на шейсетника. Халифът наредил на ковчежника си да даде на Джаафар десет хиляди динара и му казал:

— Иди на тържището за робини и купи на Ала ад-Дин една робиня за десет хиляди динара!

Везирът повел със себе си Ала ад-Дин към тържището за робини.

Така се случило, че в същия този ден валията на Багдад, който се зовял емир Халид, също бил на тържището, за да купи робиня за своя син. Работата била следната: той имал съпруга на име Хатун. Тя му била родила грозен син на име Хабазлам Базаза. Бил вече двайсетгодишен, но още не можел да язди кон. Една нощ синът сънувал скверен сън и се подмокрил. Разказал на майка си, която съобщила на баща му и му рекла:

— Искам да го задомиш. Вече е мъж за женене.

— Той е толкова грозен, мръсен и див, че едва ли някоя жена ще се съгласи да го вземе за съпруг! — рекъл емирът.

— Тогава му купи робиня!

Везирът и Ала ад-Дин вървели из тържището и видели една робиня. Тя се казвала Ясмин. До нея стоял продавачът й. Везирът попитал:

— Ще ни я дадеш ли за хиляда динара?

Търговецът я показал и на валията. Хабазлам Базаза впил сладострастен поглед в момичето и се примолил на баща си:

— Тате, купи ми я!

— Сине, ако ти харесва, вдигай цената й! — казал емир Халид.

— Търговецо, колко искаш за нея? — запитал Хабазлам.

— Хиляда динара! — отговорил търговецът.

— От мен имаш хиляда и един!

Ала ад-Дин предложил две хиляди. И всеки път, щом синът на валията вдигал с един динар, Ала ад-Дин наддавал с хиляда. Накрая синът на валията се ядосал и попитал:

— Търговецо, кой е тоя, дето ми подбива цената?

— Везирът Джаафар иска да купи робинята за Ала ад-Дин Абу Шамат! — отговорил търговецът.

Ала ад-Дин я спазарил за десет хиляди динара и след като се сдобил с нея, й съобщил:

— Освобождавам те в името на лика на великия Аллах!

После съставил брачен договор и се отправил с нея към дома си.

А Хабазлам се опечалил, върнал се вкъщи, болен от любов по робинята. Майка му го видяла да лежи, разбрала каква е работата, и запитала мъжа си:

— Защо не си купил на сина ни онази робиня?

— Онова, което е позволено на господаря, не е разрешено на слугите! — отговорил той. — Не можах да я купя! Къде можем да се мерим аз и моят син с шейсетника Ала ад-Дин?

Седяла майката сломена, натъжена за сина си. Но ето че при нея дошла една старица, която била майка на Ахмад Камаким Крадеца.

Този крадец пробивал със свредел дуварите и прескачал високите стени, за да краде. По едно време го били назначили за началник на градската стража, но откраднал чужда вещ, валията го спипал и го изправил пред халифа, който наредил да му отсекат главата. Ахмад потърсил защитата на везира, чието ходатайство халифът не можел да отхвърли. Везирът се застъпил за него.

— Как може да се застъпваш за подобна язва, която носи зло на хората? — попитал халифът.

— Повелителю на правоверните, оня, който е измислил затворите, трябва да е бил голям умник! — отговорил везирът. — За живите затворът е като студен гроб!

Халифът заповядал да оковат Ахмад във вериги, а на тях да напишат: „Окован за вечни времена. Веригата да се отключи чак на масата на гробаря“.

Заключили го в затвора. Майка му ходела при сина си и му думала:

— Не ти ли казвах, сине: откажи се от лошите си навици!

— Така ми било писано от Аллаха! — отговарял той. — Но ти, майко, навести жената на валията и я помоли да се застъпи за мене!

Отишла старицата при жената на валията, заварила я поболяна от мъка. Попитала я:

— За какво си се затъжила?

— Ще ми се затрие момчето Хабазлам Базаза! — отвърнала тя.

— Аллах да пази сина ти! Какво се е случило?

Майката на Хабазлам й разказала цялата история, а старицата й рекла:

— Нека скроим една хитрост и спасим с нея момчето ти, а? Аз имам син на име Ахмед Камаким, викат му Крадеца. Той е окован в затвора. Иди при съпруга си! Бъди весела и приветлива! Ако поиска от теб онова, което всеки желае от жена си, откажи му и му речи: „Когато съпругът желае съпругата, той получава от нея желаното! А съпругата поиска ли нещо, мъжът не задоволява желанието й!“ Той ще те попита какво искаш, а ти му речи: „В твоя затвор лежи Ахмад Камаким. Той има бедна майка. Тя падна пред мен на колене и ме изпрати при тебе. Каза ми: «Нека валията се застъпи за сина ми пред халифа, за да му прости и да го пусне! Аллах ще го възнагради за доброто му дело»“.

— Ще изпълня молбата ти! — казала майката на Хабазлам.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че жената на валията му предала думите на старицата и той й се заклел, че ще изпълни желанието й. Тогава тя му позволила да прекара нощта в леглото й. На сутринта валията отишъл в затвора и попитал Крадеца:

— Ахмад Камаким, разкайваш ли се за постъпките си?

— Аз вече се разкаях пред Аллаха!

Валията го извел от затвора. Тръгнал с него към халифския съвет, паднал ничком пред халифа и целунал земята пред нозете му.

— Емире Халид, защо си довел тук Крадеца? — попитал халифът.

— Той има една нещастна и самотна майка, която си няма другиго на тоя свят! — отговорил валията. — Тя ме помоли да се застъпя за сина й. Той се е разкаял за предишните си деяния и моли пак да го назначиш за началник на градската стража!

Халифът заповядал да извикат ковача, който строшил оковите. Ахмад излязъл от халифския съвет облечен с дрехите на началник на стражата. След известно време майка му отишла при съпругата на валията, а тя я посрещнала с думите:

— Слава на Аллаха, който освободи сина ти от затвора! Но защо не направи нещо, та да доведе робинята при сина ми?

Старицата се върнала при сина си. Заварила го пиян.

— Сине, жената на валията те спаси от затвора — рекла му тя. — Тя те моли да измислиш нещо и да убиеш Ала ад-Дин Абу Шамат, а после да отведеш робинята Ясмин при сина й Хабазлам Базаза!

— Няма нищо по-лесно от това! — казал синът й.

Било първата нощ от месеца. Повелителят на правоверните имал обичай да я прекарва при жена си. Той имал навика да съблича царската си мантия и заедно с броеницата, кортика и царския пръстен да ги оставя на един стол до своята златна лампа с три скъпоценни камъка, нанизани на златна верижка, която много обичал.

Оставил халифът евнусите да пазят нещата му и влязъл при жена си. Ахмад Камаким Крадеца почакал, докато настане полунощен час, хванал меча в дясната си ръка, а куката със стълбата — в лявата, метнал куката на стената и се изкачил по въжетата чак върху покрива на двореца. Разбутал дъските на покрива над залата и се спуснал вътре. Евнусите били заспали. Задигнал Ахмад вещите на халифа, после излязъл от там, откъдето бил дошъл, и се запътил към дома на Ала ад-Дин, който през същата нощ се женел за девойката Ясмин. Ахмад се спуснал в стаята му, извадил една мраморна плоча от пода на стаята, изкопал под нея дупка и сложил там част от вещите, но лампата оставил у себе си. После върнал плочата отново на мястото й. Казал си: „Ще се напия! Ще сложа лампата пред себе си, за да ми свети, докато пия!“

На сутринта халифът заварил евнусите да спят дълбок сън. Потърсил скъпоценностите си, но не ги намерил. Облякъл дневната си мантия, червена на цвят, и седнал в халифския съвет. Пред него коленичил везирът и целунал земята пред нозете му. Пристигнал и валията. До стремето на коня му стоял Ахмад Камаким Крадеца. Халифът разказал цялата история, после добавил:

— Трябва да ми възстановите откраднатото!

— Повелителю на правоверните — рекъл валията, — работата ще да е свършил някой познат, защото чужд не може да проникне до твоите покои! Преди да ми вземеш главата, трябва да убиеш Ахмад Камаким Крадеца! Няма по-голям престъпник от началника на градската стража!

Тогава Ахмад Камаким рекъл на халифа:

— Ако се застъпиш за мен пред валията, ще хвана крадеца! Дай ми само двама съдии и двама свидетели.

— Ще получиш всичко, което поискаш! — рекъл халифът. — Кълна се в главата си, че който е извършил това престъпление, ще бъде убит, ако ще да ми е син!

Ахмад Камаким получил ферман, който му разрешавал да влиза по домовете и да ги обискира. По време на обиските държал в ръката си пръчка, една трета от която била от бронз, една трета от мед и една трета от желязо и стомана. Претърсил той двореца на халифа, двореца на везира Джаафар, минал през домовете на привратници и царедворци, накрая стигнал до дома на Ала ад-Дин, който, щом чул гълчавата пред дома си, отворил вратата и видял валията.

— Какво те води насам, емире Халид? — попитал го той.

Емирът му разказал цялата история.

— Можете да влезете в дома ми и да го претърсите! — казал Ала ад-Дин.

Валията, съдиите и свидетелите влезли в дома му. Ахмад Камаким се запътил право към мраморната плоча, под която сам бил заровил вещите. Нарочно изпуснал пръчката върху нея, тя се разбила и нещо под нея заблестяло. Началникът на градската стража възкликнал:

— В името на Аллаха! Да е благословена неговата воля! Пред нас се разкри съкровище! Искам да го видя!

Кадията и свидетелите надзърнали в дупката и ахнали, защото там били халифските вещи. Написали бележка, която гласяла, че са намерили откраднатото в дома на Ала ад-Дин. После я подпечатали и заповядали да хванат крадеца. Смъкнали чалмата от главата му, описали парите и благата му. Ахмад Камаким Крадеца хванал робинята, която била бременна от Ала ад-Дин, предал я в ръцете на майка си и рекъл:

— Отведи я при жената на валията!

Щом Хабазлам я видял, здравето му се възвърнало, начаса скочил към Ясмин, но тя извадила от пояса си остър ханджар и креснала:

— Не се приближавай, иначе ще убия и тебе, и себе си!

— Развратнице, остави сина ми да утоли любовната си страст по тебе! — викнала майката.

— Кучко проклета, кой е тоя верски закон, който позволява една жена да бъде съпруга на двамина! И може ли псетата да влизат в бърлогите на лъвовете! — казала Ясмин.

Любовта връхлетяла момчето, та чак се поболял от безумна страст. Отщяло му се да яде и се залежал на легло.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че жената на валията викнала на Ясмин:

— Развратнице, ти трябва да си получиш заслуженото, а Ала ад-Дин трябва да бъде обесен!

— Ще умра, но няма да престана да го обичам! — възкликнала Ясмин.

Жената на валията й взела накитите, свлякла копринените дрехи от гърба й и я облякла в груби ленени дрехи. Накарала я да влезе в кухнята, направила я своя слугиня и робиня. Казала й:

— Ще цепиш дърва, ще белиш лук и ще палиш огъня под гърнетата!

— Готова съм да понеса всякакво мъчение, да върша и най-черната работа, само да не виждам сина ти! — рекла Ясмин.

А пък Ала ад-Дин Абу Шамат откарали заедно с вещите на халифа пред халифския съвет. Той си взел вещите, но не намерил лампата си.

— Къде ми е лампата? — попитал той Ала ад-Дин.

— Не съм я откраднал, не зная къде е, нито кой я е взел! — отговорил той.

— Вероломнико, направих те свой приближен, а ти се оказа крадец! — казал халифът и заповядал да го обесят.

Хората се струпали около бесилката.

А Ахмад Данаф бил седнал по това време в градината заедно със своите подчинени. Докато си седели весели и доволни, към тях приближил човек — бил един от водоносците на халифския съвет. Целунал ръка на Ахмад Данаф и му рекъл:

— Предводителю, нима не знаеш какво е станало? Водят твоя син Ала ад-Дин на бесилката!

— Слушай, Хасан Шуман, каква хитрост да измислим, за да го спасим? — запитал Ахмад Данаф.

— Ала ад-Дин е невинен в това дело! — възкликнал Хасан Шуман. — Това е злина, подсторена от някой враг! — отишъл в затвора и казал на пазача: — Дай ми някой затворен за убийство!

Дал му пазачът един затворник, който по лице приличал на Ала ад-Дин. Хасан Шуман покрил лицето му и заедно с Али Зайбак Каиреца го повел към бесилката.

А Ала ад-Дин вече се намирал под въжето. Пристъпил Ахмад Данаф към палача, който се готвел да ритне бурето.

— Проклетнико — викнал му Ахмад. — Вземи този човек и го обеси на мястото на Ала ад-Дин Абу Шамат, който е обвинен несправедливо.

Палачът обесил затворника вместо Ала ад-Дин. А Ахмад Данаф, Хасан Шуман и Али Зайбак Каиреца отвели Ала ад-Дин.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Ахмад Данаф попитал Ала ад-Дин:

— Не си ли чувал, че някой е казал: „Не отвръщай с вероломство на оня, който те е облякъл в доверие!“ Халифът те облече с власт! Как си посмял да похитиш вещите му?

— Кълна се в името на великия Аллах, не съм извършил това злодеяние! — отговорил Ала ад-Дин. — Нямам никаква вина и не зная кой е похитителят!

— Значи е дело на заклет враг! — казал Ахмад Данаф. — Но който и да го е извършил, ще си получи заслуженото! И все пак ти, Ала ад-Дин, не можеш да останеш повече в Багдад. Трудно се враждува с царе, сине мой! Тръгнат ли царете по следите ти, ще се умножат бедите ти. Предлагам ти да отидеш в Александрия! — после се обърнал към Хасан Шуман и му заръчал: — Ако халифът ме потърси, кажи му, че съм поел на обиколка из страната!

Двамата напуснали Багдад. Вървели, вървели и стигнали до град Айяс. Влезли с мулетата в един хан, където пренощували.

На сутринта Ала ад-Дин продал своето муле, а мулето на Ахмад Данаф поверил на вратаря на хана. Качили се на един кораб и стигнали до Александрия. Когато се разхождали из градското тържище, чули виковете на, някакъв търговски посредник, който предлагал дюкян и в добавка стаичка за деветстотин и петдесет динара. Ала ад-Дин извикал:

— Давам хиляда!

Посредникът му продал дюкяна. Ала ад-Дин взел ключовете и отворил дюкяна. Там имало килер, а в него платна, мачти, въжета, сандъци и торби, пълни с мидени черупки, раковини, със стремена, брадви, тояги, ножове, ножици и други неща, защото предишният собственик на дюкяна бил вехтошар.

— Сине, дюкянът, стаичката и всичките вещи в нея са вече твоя собственост! — казал Ахмад Данаф. — Стой си тук. Купувай, продавай и не се притеснявай, докато отида и се върна с вест за помилване от халифа! Искам да разбера кой е скроил този номер, за да те натопи!

После потеглил за Багдад.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че в Багдад Ахмад Данаф всячески се мъчел да научи новини. Въртял се край халифа, подпитвал туй-онуй, а един ден го чул да се оплаква на везира Джаафар:

— Спомни си, везире, колко лошо се отнесе с мен Ала ад-Дин! А аз го имах за син… Искам да го видя как виси на бесилото — двамата се отправили към бесилката. Халифът вдигнал глава и казал: — Джаафар, та това не е Ала ад-Дин! Той беше нисък на ръст, а този тук е висок.

— Обесените се удължават! — уклончиво отвърнал везирът.

— Ала ад-Дин беше белолик, а този тук има смугло лице!

— Не знаеш ли, повелителю на правоверните, че след смъртта си хората почерняват? Не можем вече да разберем дали това е Ала ад-Дин или някой друг!

Халифът заповядал да погребат обесения. Заровили го и всички забравили за Ала ад-Дин.

А пък синът на валията Хабазлам Базаза бил обладан от такава страст, че умрял и бил погребан. Робинята Ясмин пък изкарала деветия месец, обхванали я родилни мъки и родила мъжка рожба с личице като ясна месечинка. Робините я попитали:

— Как смяташ да го назовеш?

— Ако с баща му всичко бе наред, щях да го оставя той да му даде име! — отвърнала тя. — Ще го назова Аслан!

Майка му го кърмила две години, момчето проходило. Един ден тръгнало да се разхожда, видяло стълба и се качило по нея. А там седял емирът Халид. Взел го той и го сложил в скута си. Вгледал се в лицето му и видял, че прилича на Ала ад-Дин. През това време майка му Ясмин го подирила, качила се в стаята и видяла как емирът се е захласнал със сина й. Детето се извърнало, видяло майка си, понечило да се спусне към нея, но емирът Халид го задържал в прегръдките си и казал на майка му:

— Ела насам, неволнице. Кажи ми чий син е това дете?

— Баща му е Ала ад-Дин Абу Шамат, а сега той е вече твой син!

— Но Ала ад-Дин беше вероломник и предател! — казал емирът.

— Аллах да го опази от вероломство и предателство! — възкликнала Ясмин. — Може ли верният да бъде предател?

— Щом това момченце порасне и попита кой е баща му, кажи му, че е син на валията Халид, началник на градската стража! — казал емирът.

— Ще изпълня повелята ти, господарю! — отвърнала Ясмин.

Емир Халид заповядал да обрежат момчето, дал му чудесно образование и възпитание. То започнало да вика на емира „татко“. Станал изкусен ездач и безстрашен юнак.

Един ден Аслан се срещнал случайно с Ахмад Камаким Крадеца и двамата се сприятелили. Момчето го изпратило до една кръчма. Ахмад Камаким извадил лампата, която бил откраднал от халифа, поставил я пред себе си, но забравил да я запали и пил, докато се напил. Тогава Аслан му казал:

— Началнико, дай ми тази лампа!

— Не мога да ти я дам! — рекъл крадецът.

— Защо? — попитал Аслан.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И ДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Ахмад Камаким му отговорил:

— Защото много глави хвръкнаха заради нея!

— Чия глава е хвръкнала заради лампата? — попитал Аслан.

— Имаше тука един, беше шейсетник и се казваше Ала ад-Дин Абу Шамат. Неговата глава хвръкна заради лампата!

— Разкажи ми историята му и ми кажи защо го убиха!

— Ти имаше брат на име Хабазлам Базаза… — рекъл крадецът. И му разказал цялата история.

„Сигурно Ясмин е моя майка, а Ала ад-Дин Абу Шамат е мой баща!“, помислил Аслан. Той отишъл при Ахмад Данаф, който се провикнал:

— Аслане, успокой душата си и гледай ведро на нещата, защото твой баща е Ала ад-Дин Абу Шамат! Но ти, сине, влез при майка си и я попитай кой е баща ти!

Аслан отишъл при майка си и я попитал. Тя му отговорила:

— Баща ти е емирът Халид!

— Нямам друг баща освен Ала ад-Дин Абу Шамат! — рекъл й той.

— Кой ти каза, сине? — разплакала се майка му.

— Военачалникът Ахмад Данаф!

Тя му разказала на момчето цялата истина и додала:

— Ето че истината възтържествува и лъжата е прогонена! Трябва да знаеш, че наистина твой баща е Ала ад-Дин Абу Шамат, но те отгледа и осинови емирът Халид! Сине, ако видиш военачалника Ахмад Данаф, кажи му: „Началнико, заклевам те в Аллаха да отмъстиш вместо мен на убиеца на татко някой ден!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И ЕДИНАЙСЕТАТА НОЩ

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Аслан се простил с майка си, отишъл при Ахмад Данаф, целунал му ръка и казал:

— Вече знам, че Ала ад-Дин Абу Шамат е истинският ми баща! Желая да отмъстиш на убиеца му вместо мен!

— А знаеш ли кой е убил баща ти?

— Ахмад Камаким Крадеца! — отговорил Аслан.

— Откъде разбра това?

— Видях у него лампата, която се е изгубила заедно с останалите вещи на халифа! Разказа ми как е влязъл, как е откраднал вещите на халифа и ги е сложил в дома на баща ми.

— Ако видиш, че емирът Халид облича бойните си доспехи, кажи му и на теб да даде едни! — заръчал Ахмад Данаф. — Когато тръгнеш с халифа и се покажеш смелчага и герой, той ще ти рече: „Готов съм да удовлетворя всяко твое желание, Аслане!“, ти му кажи: „Искам да отмъстиш вместо мен на убиеца на баща ми Ала ад-Дин Абу Шамат!“ Разкажи му също какво ти е признал Ахмад Камаким Крадеца и какво си видял у него.

Аслан се върнал у дома и заварил емира Халид да се готви за халифския съвет. Казал му:

— Искам да ме облечеш в бойни доспехи и да ме отведеш на халифския съвет!

През това време халифът тръгнал на поход с войниците си. Излезли конници, които държали в ръце гюлета и чукове. Щом някой от халифските воини ударел с чука гюлето, изпращал го към друг конник, който му го връщал.

Сред войниците имало предател, който искал да убие халифа. Той взел едно гюле, замахнал с чука и се прицелил право в лицето на халифа. В този момент Аслан пресрещнал гюлето и ударил с него предателя между плещите. Оня се свлякъл на земята.

— Аллах да те благослови, Аслане! — възкликнал халифът. Заповядал да доведат предателя, който опитал да го убие с гюлето, и го попитал: — Кой те подбуди да извършиш това престъпление? Враг ли си или приятел?

— Аз съм ти враг и исках да те убия!

Халифът заповядал да го съсекат и рекъл на Аслан:

— Готов съм да удовлетворя всяко твое желание!

— Тогава ми кажи, господарю, след оная нашумяла кражба ти сполучи ли да си възвърнеш златната лампа, която беше изчезнала заедно с другите вещи? — запитал Аслан.

— Не… Лампата не се намери! — отговори халифът.

— Аз я видях у Ахмад Камаким! — казал Аслан и след като му разказал истината, добавил: — Ще отмъстиш ли сега, повелителю на правоверните, вместо мен за баща ми?

Халифът заповядал да хванат Ахмад Камаким и да го претърсят. Ахмад Данаф пъхнал ръка в пазвата му и извадил от там лампата.

— Я ела насам, мошенико, и ми кажи откъде си взел тази лампа? — креснал халифът.

— Купих я! — отговорил Камаким.

— А откъде я купи? Та нали никой не може да направи подобна лампа, за да ти я продаде! — набили крадеца и той си признал, че е откраднал лампата.

— Как можа да сториш такава поразия, мошенико! Ти погуби Ала ад-Дин Абу Шамат, предания и честния! — възкликнал халифът и заповядал да задържат крадеца и валията.

— Повелителю на правоверните, не съм виновен! — възкликнал валията. — Когато ми заповяда да обеся Ала ад-Дин, не знаех за мошеничеството на Ахмад Камаким! Бил е подучен от майка си и от моята съпруга. Нали ще се застъпиш за мен, Аслане?

Аслан се застъпил за него, а халифът попитал:

— А какво, за бога, стана с майката на това момче?

— Тя е при мене! — отвърнал валията.

— Заповядвам ти да наредиш на съпругата си да й върне хубавите дрехи, скъпите й украшения, предишното й знатно положение! Счупи печата върху вратата на дома на Ала ад-Дин и върни на сина парите и благата на баща му! — после попитал Аслан: — Имаш ли още някакво желание?

— Желая да ме събереш отново с баща ми! — възкликнал Аслан.

Халифът се разплакал:

— Но как? Баща ти е обесен и вече не е между живите! Но, заклевам се в дедите си, оня, който ми донесе радостната вест, че Ала ад-Дин е още жив, не ще се кае! От мене ще получи каквото пожелае!

Тогава Ахмад Данаф пристъпил и рекъл:

— Ти заяви тържествено, че ще ми гарантираш безопасността! Съобщавам ти радостната вест, че Ала ад-Дин Абу Шамат, преданият и честният, е жив, здрав и читав. Обесиха наместо него един престъпник, а пък аз го заведох в Александрия и там му отворих дюкян.

— Нареждам ти начаса да ми го доведеш! — рекъл халифът.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И ДВАНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът заповядал да броят на Ахмад Данаф десет хиляди динара, и той се отправил към Александрия.

А пък в това време Ала ад-Дин Абу Шамат продал почти цялата стока в дюкяна си. Останала му една торба, която той развързал. От там изпаднал скъпоценен камък на златна верижка, който изпълнил шепата му. Камъкът имал пет лица, на всяко от което били изписани различни заклинания със ситни като пълзящи мравки букви. Потъркал той и петте му лица и си рекъл: „Хубав е, но сигурно е обикновен оникс!“ После го закачил в дюкяна си. Но ето че по пътя се задал един чужденец. Видял камъка и попитал:

— Търговецо, за продан ли си изложил този камък?

— Всичко в дюкяна ми е за продан!

— Ще ми го продадеш ли за осемдесет хиляди динара?

— Аллах ми е свидетел, малко са!

— Ще ми продадеш ли камъка за сто хиляди динара?

— Ще ти го продам за сто хиляди динара, но ако ми броиш парите още сега!

— Не донесох парите, защото Александрия е пълна с крадци! — казал чужденецът. — Ела на моя кораб, там ще ти дам парите! Ще ти дам също една бяла ангорска прежда, цял топ атлаз, един топ кадифе и един топ сукно!

Ала ад-Дин ударил ключа на дюкяна си, дал камъка на чужденеца, поверил ключовете на съседа си и му казал:

— Пази тези ключове, докато отида с чужденеца на кораба му и се върна от там с парите. Ако се забавя и дойде военачалникът Ахмад Данаф, предай му ключовете и думите ми!

Като се качил на палубата, чужденецът го сложил да седне, казал на хората си да донесат парите, платил цената на камъка и му дал преждата и платовете, които бил обещал.

— Търговецо, желаеш ли да ме почетеш, като хапнеш или пийнеш нещичко? — рекъл му той.

— Ако имаш вода, дай ми да пийна! — отвърнал Ала ад-Дин.

Чужденецът заповядал да донесат питиета, но в тях имало приспивателно. Ала ад-Дин пийнал, зашеметил се и заспал. Вдигнали котвите и платната. Вятърът бил попътен и корабът скоро се озовал в открито море. Ала ад-Дин отворил очи и попитал:

— Къде се намирам?

— Ти си под мое разпореждане — отговорил капитанът. — И ако беше продължил да казваш: „Малко са!“, щях да продължа да наддавам цената!

Докато си говорели, ето че се задал един кораб с четирийсет търговци мюсюлмани. Капитанът се насочил насреща им, хвърлил въжета с куки, превзел кораба им, ограбил го и го подкарал към град Генуа. Повел Ала ад-Дин към вратата на един дворец, който гледал към морето. От там излязла девойка със забулено лице.

— Донесе ли камъка? — попитала тя капитана.

— И камъкът, и собственикът му са тук! — отговорил той.

Царят на града научил за пристигането му, излязъл да го посрещне и го попитал:

— Добре ли пътува?

— Даже много добре! — отговорил капитанът. — Сдобих се с един кораб, в който пътуваха четирийсет и един мюсюлмански търговци!

— Изведи ги оковани в града! — наредил царят.

Сред търговците бил и Ала ад-Дин. Царят и капитанът се метнали на конете си и ги повели пред себе си. Извели първия търговец и царят го попитал:

— Откъде си, мюсюлманино?

— От Александрия! — отговорил търговецът.

— Палачо, отсечи му главата! — наредил царят.

Палачът замахнал с меча и му отсякъл главата. Същата участ постигнала и втория, и третия търговец, паднала главата и на четирийсетия. Ала ад-Дин бил последният. Царят попитал и него:

— Кажи откъде си?

— Аз съм от Александрия! — отговорил той.

Царят заповядал същото. Но тъкмо палачът да му отсече главата, една достолепна старица се приближила до царя и попитала:

— Царю, нали те бях помолила, ако капитанът доведе пленници, да си спомниш за манастира и да му подариш един или двама, които да прислужват в църквата?

— Ех, да беше се явила по-рано! — отговорил царят. — Все пак остана един, можеш да го вземеш!

— Ще дойдеш ли да прислужваш в църквата, или да оставя да те убият? — попитала тя Ала ад-Дин.

— Ще дойда и ще прислужвам.

Двамата се отправили към църквата, където старицата му наредила:

— Ще ставаш сутрин рано, ще вземаш със себе си пет мулета и ще отиваш в гората! Там ще насичаш сухи дърва и ще ги носиш в кухнята на манастира! След това ще навиваш килимите, ще метеш, ще миеш плочите и пода, после отново ще застилаш килимите! Ще вземаш половин ардаб жито, ще го пресяваш и ще го смилаш на брашно! После ще вземаш леща, ще я пресяваш, ще я смилаш на ръчна мелница и ще я вариш! Сетне ще пълниш четирите басейна с вода, ще наливаш от там в бъчвите, а от тях ще пълниш триста шейсет и шестте паници! Ще накисваш в тях сухарите, а отгоре ще им сипваш лещата! После ще поднасяш на всеки монах паницата му!

— Май трябваше да ме оставиш царят да ме убие! Такава работа не е за мен! — въздъхнал Ала ад-Дин.

— Ако се справяш добре, ще се спасиш от смърт. Инак царят ще ти вземе главата.

Ала ад-Дин се замислил угрижен и запитал:

— Че аз колко ръце имам, та да върша сам цялата работа?

— Вземи, синко, тази тояга (а тя била от мед и на единия й край имало кръст) и излез на улицата! — рекла старицата. — Ако те срещне дори градоначалникът, кажи му: „В името на нашия бог Исус Христос те призовавам на служба в църквата!“ Той няма да ти противоречи. Нека вземе житото и го пресее, нека го смели, нека пресее брашното, нека го замеси на тесто и опече от него сухари! Ако някой се осмели да ти противоречи, набий го и от нищо не се страхувай!

Ала ад-Дин направил това, което му била казала старицата. Цели седемнайсет години принуждавал той и старо, и младо да работи ангария на църквата. Един ден при него влязла старицата и му казала:

— Веднага се махай от манастира!

— Къде да се дяна?

— Пренощувай тази нощ в някоя кръчма или у някой от твоите приятели!

— Защо ме гониш?

Тя отговорила:

— Защото Хусн Мариам, дъщерята на цар Йоханна и владетел на този град, иска да посети църквата! Няма да е редно да стоиш на пътя й!

Ала ад-Дин се престорил, че излиза от църквата. А в душата си казал: „Дали царската дъщеря е като нашите жени, или е по-хубава от тях! Няма да си отида, преди да съм я погледнал!“ Скрил се в една стая с прозорче, което гледало към църквата.

Ето че се задала царската дъщеря. Ала ад-Дин я загледал с мъка на сърце, защото тя била красива като месец, изгряващ иззад облак.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И ТРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Ала ад-Дин хвърлил поглед към царската дъщеря и видял, че я придружава още една красавица. Царската дъщеря я наричала Зубайда. Ала ад-Дин я огледал внимателно и разбрал, че това е жена му Зубайда, по която той така страдал, когато умряла. Царската дъщеря й казала:

— Стани и ми посвири на цитрата си!

— Няма да ти изсвиря нищо, докато не изпълниш обещанието си да ме събереш отново с моя съпруг Ала ад-Дин.

— Успокой се, Зубайда, и ведро гледай на нещата! Изсвири нещо, защото ти предстои да изпиташ сладостта от срещата с възлюбления ти Ала ад-Дин!

— А къде е той? — попитала Зубайда.

— Тук е, в ей тази стаичка, спотаил се е и слуша какво си приказваме! — отговорила царската дъщеря.

Тогава Зубайда така засвирила и запяла, че чак скалите се разлюлели. Ала ад-Дин силно се развълнувал, изскочил от стаичката, хвърлил се към двете жени и грабнал Зубайда в обятията си. Царица Хусн Мариам се приближила до тях и им рекла:

— Най-после бог отново ви събра!

— Благодарение на твоята добрина, господарке! — казал Ала ад-Дин. После се обърнал към съпругата си и я попитал: — Та нали ти умря и те заровихме в гроба? Как тогава оживя и дойде тук?

— О, мили мой, не съм умирала! Похити ме един зъл дух от джиновете, полетя с мен и ме доведе тук! Тази, която погребахте, беше жена джин! Тя прие моя образ и се престори на мъртва! След като я погребахте, тя излезе от гроба и отиде да служи на своята господарка, царската дъщеря Хусн Мариам. А пък аз, щом отворих очи, видях, че съм до Хусн Мариам. Попитах я: „Защо ме доведе тук?“ А тя ми отговори: „Обещано ми е, че ще се оженя за твоя съпруг Ала ад-Дин Абу Шамат. Ще приемеш ли, Зубайда, аз да бъда другата жена на мъжа ти и да прекарваме и двете по една нощ при него?“ Аз й казах: „Нямам нищо против, господарке. Но къде е мъжът ми?“ А тя ми отговори: „На челото му е написано онова, което бог му е предопределил! Когато то се сбъдне, той непременно ще дойде тук!“ Прекарах при нея всичкото това време, докато най-после Аллах ме срещна с теб в тази църква!

— Господарю мой Ала ад-Дин, ще ме приемеш ли за своя съпруга и ще се съгласиш ли да ми станеш съпруг? — обърнала се Хусн Мариам към Ала ад-Дин.

— Но, господарке моя, аз съм мюсюлманин, а ти — християнка. Как да се оженя за тебе?

— Слава на Аллаха, не съм неверница, мюсюлманка съм! — възкликнала Хусн Мариам. — Осемнайсет години вече! Нямам връзка с друга вяра освен с исляма.

— Господарке моя, единственото ми желание е час по-скоро да се завърна в родината си!

— На челото ти видях изписани дела, които трябва да извършиш! — рекла тя. — Ще се изпълнят твоите намерения! Ти имаш син. Името му е Аслан! Той сега е седнал на твоето място до халифа! Навършил е вече осемнайсет години! Правдата е възтържествувала и неправдата е сразена! Нашият бог е помогнал да бъде разкрит крадецът на вещите на халифа. Това е мошеникът Ахмад Камаким. Той вече е окован в затвора! Ще ти разкрия, че аз ти изпратих камъка, като го поставих в торбата, която ти намери в дюкяна! Аз изпратих капитана и той те доведе тук заедно с камъка! Трябва да знаеш, че този капитан е влюбен в мен! Поиска да се срещнем, но аз не пожелах да му се отдам. Казах му: „Ще бъда твоя само ако ми докараш камъка и неговия собственик!“ Дадох му сто торби с пари и го изпратих преоблечен като търговец, макар да е капитан! Когато те изправиха пред палача след обезглавяването на четирийсетимата пленници, сред които беше и ти, изпратих да те спаси старицата, която вече познаваш!

— Аллах да те възнагради за доброто, което си ми сторила! — казал Ала ад-Дин. — Кажи ми какви чудни свойства крие този камък и откъде е той?

Тя му отговорила:

— Този камък притежава пет чудни свойства. Моята баба беше магьосница. Разгадаваше тайни знаци, знаеше за безценни съкровища. Когато се разболя, подари ми камъка и ми разкри петте му чудни свойства. А преди да умре, баща ми й каза: „Поврачувай ми на пясък!“ Тя му каза, че ще загине от ръката на пленник, дошъл от Александрия. Баща ми се закле, че ще избива всички пленници, дошли от този град. Изби толкова, колкото са космите на главата му. Баба умря, а аз пораснах. Започнах сама да си врачувам на пясък. Веднъж си казах: „Мога ли да отгадая за кого ще се омъжа?“ Пясъкът показа, че съпруг ще ми бъде мъж на име Ала ад-Дин Абу Шамат. И зачаках, докато настъпи времето да те срещна!

Ала ад-Дин я прегърнал и обявил, че я взема за своя жена. После й казал:

— Желая тозчас да се завърна у дома!

— Тогава ела с мен! — рекла тя и го скрила в една от дворцовите стаи.

Влязла при баща си, който й казал:

— Дъще, днес имам лоши предчувствия. Нещо не съм на кеф! Седни да се напием!

Тя седнала, а той наредил да донесат вино. Наливала му, докато се напил. Сложила малко приспивателно в една чаша. Той я изпил и се проснал на земята. Тя отишла при Ала ад-Дин и му казала:

— Твоят враг лежи проснат по гръб! Можеш да правиш с него каквото поискаш! Аз съм го упоила!

Ала ад-Дин влязъл при царя и го вързал здраво.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И ЧЕТИРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Ала ад-Дин разбудил бащата на Хусн Мариам. Царят отворил очи, видял, че е вързан, и попитал дъщеря си:

— Защо се отнасяш така към мене?

— Ако си ми баща, стани мюсюлманин, защото аз вече приех исляма! — отговорила тя. — И не признавам друга вяра освен ислямската нито на тоя, нито на оня свят. Ако приемеш исляма драговолно, добре, но ако се възпротивиш, по-добре ще е да умреш.

Царят се дърпал и упорствал. Тогава Ала ад-Дин извадил ханджара си и прерязал гърлото му. Взел всичко, което тежало най-малко, а струвало най-много. Царската дъщеря донесла камъка и потъркала с ръка онова негово лице, на което било гравирано легло. Начаса пред тях се появило легло. Тримата седнали на него и Хусн Мариам се провикнала:

— Полети с нас, о, легло!

Леглото се издигнало и ги понесло към една пустинна долина. По неин знак то се спуснало на земята. Царската дъщеря обърнала камъка откъм страната, на която била нарисувана шатра, и пак потъркала. Появила се шатра и тримата със Зубайда насядали в нея. Долината била пустинна. Нямало в нея ни тревица, ни водица.

Хусн Мариам обърнала четирите страни на камъка към небето. После се провикнала:

— Нека тук изникнат дървета и нека край тях се разплиска море!

Начаса поникнали дървета, а край тях забучало море. Те се измили в него и казали молитвата си. Сетне Хусн Мариам завъртяла останалите три страни на камъка към страната, на която била нарисувана трапеза. Появила се трапеза с най-вкусни ястия. Яли, пили, пели и се веселили.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И ПЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хусн Мариам попитала Ала ад-Дин:

— За Кайро ли искаш да заминеш или за Александрия?

— За Александрия! — отговорил той.

Отново седнали на леглото. Хусн Мариам произнесла заклинанието, то начаса полетяло и те се озовали в Александрия. Ала ад-Дин настанил двете жени в една пещера, а самият той се отправил към града. Върнал се при тях с дрехи, които те облекли. После ги повел към дюкяна си.

И ето го насреща Ахмад Данаф, идващ от Багдад. Ала ад-Дин го прегърнал. Военачалникът му донесъл радостната вест, че има син Аслан, вече мъж за женене. Ала ад-Дин му разказал всичките си патила, а на сутринта продал дюкяна си и добавил парите към онова, което вече имал. Ахмад Данаф му съобщил, че халифът го вика, а Ала ад-Дин му казал:

— Отивам в Кайро, за да прегърна баща си, майка си и близките си!

Всички се качили на леглото и тръгнали към щастливия град Кайро. Той почукал на вратата на дома си. Обадила се майка му:

— Кой чука на вратата, зад която с най-скъпия ни раздели съдбата!

— Това съм аз, Ала ад-Дин! — отговорил той.

Всички наизлезли да го прегърнат. Въвел и двете си жени вкъщи, внесъл и нещата, които носел. Отпочинали си три дена. Но Ахмад Данаф настоял да отпътуват за Багдад. Ала ад-Дин взел баща си и майка си и поели към Багдад. Ахмад Данаф влязъл при халифа, съобщил му радостната вест за завръщането на Ала ад-Дин и му разказал невероятните му патила. Халифът станал да посрещне верния си приближен. Аслан, който стоял отдясно на халифа, също скочил да прегърне баща си. Халифът заповядал да доведат Ахмад Камаким Крадеца и рекъл на Ала ад-Дин:

— Предавам ти твоя враг и го оставям на волята ти!

Ала ад-Дин измъкнал меча си и отрязал главата на Крадеца.

После халифът вдигнал голяма сватба на Ала ад-Дин с Хусн Мариам. Подир сватбата Ала ад-Дин влязъл при жена си и видял, че е като перла, която още не е пробита.

Халифът направил Аслан свой шейсетник и дарил всички с разкошни одежди. Така доволно и щастливо си живели всички, докато не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва…

[1] Възвисяване на религията; човекът с бенките (от араб., букв.) — бел.прев. ↑

[2] Абдул Кадир ал-Джилани (1086–1167) — средновековен проповедник и мистик. Наметалото е предназначено да бъде поставено върху гробницата му в Багдад — бел.прев. ↑

[3] Шиитска секта, бунтуваща се срещу багдадските халифи и отхвърляща свещените книги на сунитите — бел.прев. ↑

[4] Бърз и жилав (от араб.) — бел.прев. ↑

[5] Виж в бележките в края на книгата за „заместник“ — бел.прев. ↑

[6] Наслада за сърцата (араб.) — бел.прев. ↑

Приказки за щедри хора

Приказка за Хатим Таи

Много са историите за щедрите. Сред тях е тази за Хатим Таи.

Разказва се, че когато умрял, бил погребан на върха на една планина. До гроба му издълбали две големи каменни корита, а над тях поставили каменни глави на девойки с разпуснати коси. В подножието на планината течала река. Отседнели ли наблизо керванджии, по цяла нощ чували викове. На разсъмване намирали само каменните девойки. Веднъж Зу-л-Кура[1], химяритският цар, отседнал в тази долина и решил да прекара там нощта.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И ШЕСТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Зу-л-Кура чул виковете и попитал хората си:

— Какви са тези викове, които се разнасят от върха на планината?

— Там е гробът на Хатим Таи — отговорили му. — Отседнат ли тук нощно време пътници, чуват все същите викове и стонове!

— Е, Хатим, тази нощ ще ти бъдем гости! — провикнал се подигравателно Зу-л-Кура към гроба на Хатим Таи. — С какво ще ни нагостиш? — после заспал. Но по едно време се събудил уплашен и се развикал: — Араби, насам! Дръжте камилата ми!

Надошли и хората му видели, че камилата му се мята на всички посоки. Заклали я, опекли месото й и го изяли. После го попитали как се е случило всичко това, а Зу-л-Кура отговорил:

— Заспах и насън ми се яви Хатим Таи с гол меч в ръка. Каза ми: „Ето ме и мен, но нямам с какво да те нагостя“. После удари с меча си камилата ми. Ако не бяхте я заклали, щеше да умре!

Щом пукнала зората, Зу-л-Кура се качил на камилата на един от своите хора, който седнал зад него. По пладне видели човек, яхнал камила, който водел на повод друга. Попитали го: „Кой си ти?“

А той отговорил:

— Аз съм Ади, синът на Хатим Таи. Кой от вас е Зу-л-Кура?

— Ето този!

— Качи се на тази камила и я вземи в замяна за твоята! — му казал Ади. — Подарява ти я баща ми наместо закланата!

— Отде знаеш за закланата камила? — удивил се Зу-л-Кура.

— През тази нощ — отговорил Ади — видях насън баща си, който ми рече: „Ади, сине, химяритският цар Зу-л-Кура ме помоли да го нагостя, ала аз нямах какво да му предложа, затова заклах собствената му камила! Догони го и му дай една от нашите камили, за да има какво да възседне!“

Зу-л-Кура приел камилата и възхвалил голямата щедрост на Хатим — бил той жив, или мъртъв.

[1] Козокракият — бел.прев. ↑

Приказки за Маан ибн Заида

Разказва се, че един ден Маан ибн Заида излязъл на лов, но ожаднял, а слугите му не носели вода. Ето че до него се приближили три девойки, които носели три меха с вода…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И СЕДЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Маан помолил девойките да му дадат да се напие и те изпълнили желанието му. Заповядал на слугите си да им подарят нещичко, но се оказало, че нямали пари. Тогава той раздал на всяка от тях по десет стрели от колчана си. Върховете на стрелите били от злато. Една от девойките казала на дружката си:

— На такова великодушие е способен само Маан ибн Заида!

* * *

Разказват също, че Маан ибн Заида излязъл с хората си на лов. До тях приближило стадо газели. Ловците се пръснали да преследват животните. Маан също се спуснал да гони една газела. Успял да я рани, слязъл от коня си и я заклал. Видял насреща му да се задава човек, който идел от пустинята, яхнал магаре. Маан възседнал коня си, понесъл се насреща му и го попитал откъде идва.

— Ида от земите на кудаа — отговорил той. — Последните няколко години там се оказаха сушави и безплодни. Но тази година беше плодоносна. Събрал съм най-хубавите краставици и съм тръгнал да ги продам на Маан ибн Заида, защото щедростта му е голяма и милостта му няма равна!

— Колко се надяваш да получиш? — попитал Маан.

— Хиляда динара! — отговорил човекът.

— Ами ако той ти каже, че искаш твърде много?

— Ще му поискам петстотин.

— А ако ти каже, че е много?

— Тогава ще му поискам сто.

— А ако ти каже, че искаш твърде много?

— Тогава ще му поискам петдесет.

— А ако той все пак настоява, че искаш много?

— Ще вляза с магарето си в харема му и ще се върна при близките си с празни ръце!

Разсмял се Маан на думите му. Пришпорил коня си и догонил воините си. Прибрал се у дома си и казал на вратаря:

— Ако ме потърси един човек на магаре, който носи краставици, въведи го при мен!

Не след дълго пристигнал краставичарят. Вратарят го пуснал да влезе. Човекът не могъл да познае, че тъкмо него бил срещнал в пустинята. Маан седял на емирския си престол. Човекът го поздравил и рекъл:

— Надявам се на тебе, емире, и ти донесох ранни краставици! — отговорил човекът.

— За колко ги даваш?

— За хиляда динара.

— Това е много!

— Тогава ще ти ги дам за петстотин.

— Множко е!

— Добре, за двеста.

— И това е много!

— Тогава за сто.

— Пак е много!

— Свалям на петдесет! — рекъл човекът.

— Много е! — казал Маан.

— Дай трийсет тогава. Кълна се в Аллаха, човекът, когото срещнах в пустинята, се оказа прав за мое нещастие! Нима ще ми дадеш по-малко от трийсет?

Маан се разсмял и замълчал. Тогава бедуинът разбрал, че той е човекът, когото бил срещнал в пустинята. Рекъл му:

— Господарю, ако не ми дадеш трийсет динара, магарето ще остане вързано на вратата, а Маан ще продължава да си седи на трона.

Маан се разсмял, извикал своя ковчежник и му казал:

— Дай му хилядата динара, които той ми поиска, отброй му отгоре петстотин динара, после още двеста, след туй още сто, още петдесет и най-подир прибави трийсет. А магарето остави вързано на мястото му!

Бедуинът щял да си глътне езика от удивление, когато получил всички тези пари.

Приказка за един андалуски град, покорен от Тарик бен Зияд

До ушите ми достигна, царю честити, че някога имало град на име Лабта. Той бил владение на чужденци неверници. В него имало замък, който стоял постоянно заключен. Щом някой от царете на града умирал и на негово място се възцарявал друг неверник, той заключвал замъка с катинар. Минало време и на вратата на замъка вече висели двайсет и четири катинара — по един от всеки цар.

Веднъж на престола се възкачил човек, който нямал царски произход. Решил да отключи катинарите, за да види какво има в замъка. Велможите на царството взели да го разубеждават. Предложили му всички безценни богатства и съкровища, които притежавали, само и само да не го отключва, но царят не отстъпвал…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И ОСЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят махнал катинарите и отворил вратата. Вътре съзрял изрисувани образи на араби, възседнали коне и камили. На главите им тежали чалми. Били препасани с мечове, а в ръцете си държали дълги маждраци. Царят намерил и една книга, в която прочел следното: „Ако тази врата бъде отворена, страната ще бъде завладяна от едно арабско племе, чиито воини досущ приличат на тези образи! Внимавайте, много внимавайте и не отваряйте вратата!“

Този град се намирал в Андалусия. Завоюван бил от Тарик бен Зияд през същата година по време на царуването на халиф Уалид бен Абдул Малик. Царят бил убит, страната му била ограбена, жените и момчетата — пленени, богатствата — похитени. Завоевателят намерил несметни съкровища — около сто и седемдесет корони с бисери и рубини, много скъпоценни камъни. Открил неизброимо количество златни и сребърни съдове и масата на пророка на Аллаха Сулейман ибн Дауд. Казват, че масата била от зелен изумруд. Сега се намира в Рим. Чашите й са от злато, а блюдата й — от ахат и безценни камъни. Тарик намерил в града и един псалтир, изписан с гръцки букви със златен варак и украсен със скъпоценности. В града открил и една книга, в която се говорело как се обработват рубини и други скъпоценни камъни, какви са съставките на отровите и на противоотровите. Там имало изображения на земята, моретата, отделните страни и рудниците. В замъка имало и голяма стая, в която стоял складиран много философски камък — само един дирхам можел да превърне хиляда сребърни дирхама в чисто злато. Всичките тези богатства Тарик изпратил на халифа, а арабите се пръснали из градовете на тази земя.

Приказка за Хишам бен Абдул Малик и бедуинчето

Разправят също, че Хишам бен Абдул Малик бен Маруан отишъл веднъж на лов. Съзрял газела и я погнал с кучетата си. Докато я гонел, видял едно бедуинско момче, което пасяло своите овчици. Хишам му извикал:

— Хей, момче, хвани газелата и ми я доведи!

— Що за поведение! Защо гледаш на мене с такова презрение? — казало момчето. — Защо ме подлагаш на унижение? На големец подхождат словата, но магаре си явно в делата.

— Тежко ти! Не виждаш ли на кого говориш? — провикнал се Хишам.

Момчето му рекло:

— Разбрах, че си със скверно възпитание! Дори да поздравиш не прояви желание!

— Горко ти! Не знаеш ли, че аз съм Хишам бен Абдул Малик!

— Далеч от дома да те прати Аллах и да не те възкреси от гробната прах! Много думи изрече, но не се показа учтив, човече!

— Хванете бедуинчето! — рекъл Хишам на войниците си. Те хванали момчето, а Хишам се върнал в двореца си и заповядал: — Доведете ми това момче!

Видяло детето насъбралите се халифски сановници и велможи, но не се побояло, не се разколебало, а свело глава към земята и пристъпило напред, докато стигнало при Хишам и застанало точно пред него. Стояло с наведена глава и нито поздравило халифа, нито промълвило дума. Тогава един от слугите се обърнал към бедуинчето и го нахокал:

— Бедуинско псе, защо не поздрави повелителя на правоверните?

Момчето погледнало гневно слугата и рекло:

— Пречат ми магарешкото седло, дългият път, стръмните стълби и това, че вече съм изморен!

Тогава Хишам викнал, силно разгневен:

— Момченце, не виждаш ли, че така скъсяваш живота си?

— Живота ми да вземеш ти не се кани, че всеки има своите отредени дни! — отвърнало бедуинчето.

— Ах ти, бедуинска измет, как се осмеляваш да държиш такъв език! — възкликнал един царедворец.

— Дано полудееш, в беда да живееш, ума си дано запилееш! — отговорило бедуинчето. — Не си ли чувал думите на Аллах: „Ще дойде ден, когато всяка душа ще трябва сама да се защитава според делата си“?

Тези думи разгневили Хишам, който се провикнал:

— Палачо, отсечи главата на това момче! То изрече твърде много дръзки слова и не се побоя от укор!

Палачът размахал меча над главата му. Бедуинчето се разсмяло така, че всичките му зъби се белнали. Хишам още повече се разгневил и му казал:

— Момче, да не си полудяло? Не виждаш ли, че се разделяш с белия свят? Как можеш да се подиграваш сам на себе си?

— Повелителю на праведните, ти няма да ме впечатлиш с туй, че ще продължиш живота ми! — отговорило бедуинчето. — Дойдоха ми на ум едни стихове! Чуй ги! Обезглавяването ми няма да ти убегне!

Чух, някакъв сокол бил хванал един ден

за него от съдбата врабеца отреден.

                Във ноктите врабецът обаче заговорил,

                докато небесата соколът бързо порел:

„Такива като мен не ще задоволят

глада ти, че нищожна е врабешката плът“.

                Усмихнал се соколът дотолкоз унизен,

                врабеца си изпуснал — учуден и смутен.

Усмихнал се на свой ред и Хишам и рекъл:

— Кълна се в родството си с пророка на Аллаха! Ако беше изрекъл тези стихове още от самото начало, щях да ти дам всичко освен халифския си престол! Ей, слуга, напълни му устата със скъпоценни камъни и добре го възнагради!

Слугата дарил бедуинчето с великолепен подарък. То го взело и си тръгнало.

Приказка на Исхак Мосулеца за женитбата на Ал-Маамун с Хадиджа, дъщерята на Хасан ибн Сахл

Разказват, че Исхак Мосулеца разправял веднъж:

* * *

Една нощ излязох подпийнал от двореца на халифа Маамун на път за дома, но изведнъж страшно ми се доходи по малка нужда. Сврях се в един сокак да се изпикая. По едно време гледам — от отсрещната къща виси голям кош с четири дръжки, подплатен с коприна. Докато се зверех, пияната ми глава ме накара да седна в него. Речено-сторено! Но стопаните на дома го издърпаха нагоре, мислейки, че аз съм оня, когото чакали. Кошът спря на върха на дувара и чух четири робини да ми казват:

— Слизай и бъди добре дошъл!

Поведе ме една със свещ в ръка и влязохме в разкошна стая. Някой дръпна завесите на една от стените. Появиха се прислужници. Сред тях плавно вървеше девойка, хубава като ясна месечинка. Станах на крака почтително, а тя ме поздрави, покани ме да седна и ме попита кой съм, отде ида. Разказах как съм попаднал в този дом.

— Не ще съжаляваш за тази случка — рече тя. — Ще ми кажеш ли някое и друго стихотворение?

Отвърнах й, че имам къса памет за стиховете.

— Все пак сгрей сърцето ми, изпей нещо!

Изпях й стиховете на неколцина древни поети. Тя остана доволна и се възторгна от умението ми:

— Кълна се в Аллаха, не знаех, че дюкянджийските синове имат такива дарби!

После заповяда да застелят трапезата.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И ДЕВЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Исхак Мосулеца:

* * *

Девойката се зае да реди пред мен най-разнообразни ястия. После заповяда да донесат вино и изпи един стакан. Подаде и на мен един и ми каза:

— А сега е време да си побеседваме!

— До ушите ми достигна, че се случило това и това, че някакъв човек казал еди-какво си… — започнах да разказвам неуверено няколко занимателни случки, които я зарадваха и развеселиха.

Тя рече:

— Чудя се как може обикновен търговец да бъде надарен с такова красноречие? Та това са случки, достойни за ушите на царе!

— Имах съсед, който обичаше да беседва с царете и често сядаше на трапезата им! — рекох. — От него май съм чул това, което разказах!

— Ти си един от най-духовитите мъже, които съм познавала! — каза ми тя. — На всичко отгоре си и рядко образован! Но сега попей ми в съпровод на уд.

— В миналото опитвах късмета си в пеенето — рекох, — но не ми провървя и се отказах! Но щом настояваш, ще ти изпея нещо!

Тя заповяда да донесат уд и сама запя една моя песен с такъв сладък глас, какъвто през живота си не бях чувал. Свиреше превъзходно, почти, съвършено. Щом свърши, ме попита:

— Знаеш ли от кого е тази песен и кой е авторът на тези стихове?

— Не знам! — отговорих.

— Стиховете са от еди-кой си, а мелодията е от Исхак!

— Брей! Нима тоя Исхак, дано душата ми изкупи греховете си, е толкова голям майстор? — попитах.

— Е-ех, Исхак е ненадминат музикант! — възкликна тя. — Искаш ли да чуеш друга негова песен?

Продължихме да свирим и пеем, докато пукна зората. Тогава дойде една старица, която беше дойка на девойката, и каза:

— Свършвайте вече!

Девойката стана и рече:

— Не казвай никому за тази нощ. Нощните срещи трябва да се пазят в тайна.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И ДВАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Исхак Мосулеца продължил разказа си:

* * *

Сбогувах се с нея. Вкъщи си легнах да поспя. На сутринта пристигна пратеник на халифа Маамун. Упътих се към двореца му завчас и прекарах деня си там! Привечер започнах да си мисля за приятно прекараната предишната нощ. Докато се усетя, ето ме пак пред оня кош и пак седнах в него. Вдигнаха ме и ме заведоха на същото място. Девойката ми каза:

— Май ти се понрави да идваш тук!

Разговаряхме до зори. Сетне се върнах у дома и поспах. Упътих се към двореца и прекарах деня там. По мръкнало халифът ми каза:

— Почакай ме тук, докато свърша една работа! Няма да се бавя!

Щом се изгуби от погледа ми, обхвана ме безпокойство и си спомних за прекараната нощ. Излязох тичешком. Стигнах до коша, седнах в него и той ме понесе нагоре. Отнесе ме пак в същата стая. Девойката рече:

— Ти май превърна дома ми в свой?

— Гостът има право да остане три дни у своя домакин! — отвърнах. — Ако си позволя пак да наруша спокойствието ти, вземи ми живота!

Когато дойде уреченият час, си помислих, че халифът Маамун непременно ще попита къде съм бил, и няма да се успокои, преди да му разкажа историята си. Казах на девойката:

— Виждам, че много обичаш пеенето. Имам един братовчед. Той е по-красив от мен, дарен е с по-висок сан и с необикновен ум.

— Ако братовчед ти наистина е такъв, какъвто го описваш, нямам нищо против да се запозная с него! — рече тя.

Станах и тръгнах към къщи.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ДВАЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Исхак Мосулеца:

* * *

Едва бях стигнал до дома, когато пратениците на халифа се нахвърлиха върху мен и ме отнесоха при него. Заварих го да седи на един стол разгневен от постъпката ми. Попита ме:

— Исхак, нима си забравил верноподаническите си задължения?

— Кълна се в Аллаха, повелителю, не съм ги забравил! — отговорих.

— За какво става дума? Кажи ми цялата истина!

Разказах му цялата история, след което добавих:

— Обещах на девойката да те запозная с нея!

Прекарахме доволни деня, Маамун вече копнееше за девойката. С нетърпение дочакахме уречения час и се отправихме към дома й. Докато си вървяхме, взех да съветвам халифа с думите:

— Не се обръщай към мен по име пред нея! Нека остана само твой придружител!

Намерихме на мястото два коша, които ни издигнаха до вече познатото място. Девойката ни поздрави. Щом Маамун я видя, умът му се взе от прелестта и хубостта й. А тя започна да му реди предания и стихове и да му пее. После заповяда да донесат вино. Пихме. Девойката бе приветлива, радостна, разговорлива. Той също бе очарователен и приказлив. Тя грабна уда и изпя една моя песен. Когато той изпи три ратла вино, настроението му съвсем се повиши, развесели се и се провикна:

— Хей, Исхак! Я вземи и изпей тази песен, както ти умееш!

Девойката разбра, че това е халифът, и се скри в една от стаите.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ДВАЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Исхак Мосулеца:

* * *

Щом свърших да пея, халифът Маамун ми каза:

— Разбери кой е стопанинът на този дом!

Тогава пред нас излезе старица — дойка на момичето, и рече:

— Стопанин на този дом е Хасан ибн Сахл!

— Веднага да се яви пред мен! — нареди халифът. Старицата се изгуби за миг и ето че се появи Хасан. — Имаш ли дъщеря? — попита Маамун.

— Да — отвърна той. — Казва се Хадиджа!

— А женена ли е?

— Кълна се в Аллаха, не още!

— Искам ръката й от тебе! — рече халифът.

— Тя е твоя смирена робиня, на теб ще бъде подчинена, повелителю на правоверните! — отговори Хасан.

— Женя се за нея — рече халифът — и плащам откуп трийсет хиляди динара за ръката й, които ще ти бъдат броени още тази сутрин! Щом получиш парите, изпрати вечерта дъщеря си при мен — излязохме от дома му, а Маамун ми рече: — Исхак, никому не разказвай за случилото се!

Така и не разкрих тази случка чак до самата кончина на халифа Маамун. Кълна се в Аллаха, не съм виждал мъж с качествата на Маамун, нито жена, която да се мери с Хадиджа по ум, разум и сладкодумие! Но само Аллах е вездесъщ!

Приказка за магаретаря, който влязъл в харема на велможата

Разказват, че веднъж по време на хаджилъка, докато хората обикаляли около Кааба, както му бил обичаят, ненадейно от навалицата се измъкнал някакъв човечец, увиснал на завесите на светия храм и почнал горещо да се моли:

— Чуй ме, о, Аллах! Нека тази жена пак да се скара с мъжа си, та да мога да я обладая!

Чули го неколцина хаджии, хванали го и го повели към управителя на светите места в Мека, след като здравата го натупали.

— Многоуважаеми, хванахме това нищожество да богохулства из светите места! — казали му те.

Управителят заповядал да обесят богохулника, но той се примолил:

— Знатни началнико, заклевам те в пратеника на Аллаха, чуй моите патила и теглила, а после прави с мен каквото поискаш!

— Говори, човече! — казал управителят.

И човечецът заразказвал:

* * *

Знай, благородни, че съм най-прост магаретар в една кланица, отдето извозвам кръвта и карантията на овцете. Един ден, както карах магарето си, видях някакви хора да бягат. Един от тях се провикна:

— Скрий се в тоя сокак, за да не те убият!

— Защо са се разбягали тези хора? — попитах.

— Минава харемът на един велможа! — отвърна един от слугите.

Евнусите разгонваха хората от улицата и биеха, когото сварят. Свърнах аз с магарето си в един сокак и зачаках да се разпръсне навалицата.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ДВАЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на магаретаря:

* * *

Видях да се задават още евнуси с тояги в ръце. С тях вървяха трийсетина жени, сред които ситнеше една — стройна като тополка, с ненадмината красота, хубост и прелест. Явно, че бе господарката. Като стигна до сокака, където се бях сврял, тя се заозърта, подвикна на един евнух, пошушна му нещо на ухото, а той дотърча при мен и ме улови. Друг евнух хвана магарето ми за юздите и го поведе нанякъде. Хората завикаха подире ни:

— Не ви ли е грях от Аллаха? Този е магаретар, клета душица, защо сте го вързали? Пуснете го!

„Евнусите ме хванаха, рекох си, защото господарката им е подушила миризмата на карантията и се е погнусила! Ами ако е бременна и й е прилошало?“ Стигнахме пред една порта, минахме през нея, стигнахме до просторна стая, застлана с прекрасни килими. Жените влязоха навътре, а аз останах вързан до евнуха. Рекох си: „Сигурно са ме довели, за да ме измъчват, докато пукна! Никой няма и да разбере, че са ме уморили!“ Вкараха ме в разкошна баня. Появиха се три робини и ми наредиха да сваля дрипите от гърба си. Смъкнах жалките си дрехи. Едната захвана да ми търка краката, другата — да ми мие главата, третата — да ме разтрива. Като си свършиха работата, ми подадоха бохча дрехи и ми казаха да се облека, а аз им рекох:

— Кълна се в Аллаха, че не зная как се облича това!

Те пристъпиха към мен и ме облякоха, като ми се присмиваха. Донесоха мускалчета розова вода и ме напръскаха. Заведоха ме в друга стая, пълна с редки украшения и постлана със скъпи килими. Щом влязох, съзрях жена, изтегната на бамбуково легло…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на магаретаря:

* * *

Краката на леглото бяха от слонова кост. Жената ме повика при себе си. Приближих се, тя ми заповяда да седна и разпореди да ми донесат нещо за ядене. Поднесоха чудни и разнообразни ястия, каквито през живота си не бях нито виждал, нито вкусвал. Поднесоха и най-различни вина. Една робиня наливаше вино под звуците на сладкогласни струни. Моя милост и знатната госпожа до мен се позамаяхме от виното. Тя нареди на робините си да ни постелят да легнем и те изпълниха повелята й. Хвана ме за ръка и ме поведе към постелята. Преспах с нея чак до сутринта. Притиснех ли я до гърдите си, до мен достигаше ароматът на мускус и благовония. Мислех си, че съм в рая или пък че сънувам. На сутринта тя ме попита къде живея. Аз й казах, а тя ми нареди да си вървя и ми подари кърпа, извезана със злато и сребро. В нея беше вързано нещо.

Зарадвах се и си рекох: „Ако в кърпата има вързани поне пет филса, това ще ми бъде обядът за днес!“ Влязох в един дюкян, развързах кърпата и намерих в нея петдесет златни мискала. Закопах златото в земята и седнах на прага, но преди това си купих за два филса хляб и мерудия. Наобядвах се и се замислих за своята съдба. Както си седях, видях да се задава една робиня, която ми рече:

— Господарката пак те вика!

И всичко се повтори както през първата нощ. На сутринта тя пак ми даде кърпа с петдесет златни мискала. Зарових ги на същото място. Така изкарах цели седем дена. На осмия ден, както бях легнал до нея, в покоите й довтаса една робиня и пошепна:

— Бързо ставай и бягай в горната стая!

Изтичах в горната стая, дето гледаше към пътя. Из сокака се понесоха силна гълчава и тропот на конски копита. Надзърнах и видях да се задава момък, възседнал кон. Пред него вървяха роби и войници. Той скочи от коня и влезе в покоите на жената.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ДВАЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на магаретаря:

* * *

Щом пукна зората, момъкът се метна на коня си и излезе. Жената се качи при мен и каза:

— Това беше мъжът ми. Ще ти разкажа какво ни се случи веднъж. Седяхме един ден в градината, той стана, пое нанякъде и се забави дълго. Когато ми омръзна да го чакам, станах и минах през кухнята. Срещнах една слугиня. Попитах я къде е мъжът ми, а тя ми го показа — лежеше с една от готвачките. Зарекох се да му изневеря на свой ред с някой от най-мръсните и долни мъже! Четири дни търсех из целия град мъж, който да отговаря на онова, дето дирех! Ти беше най-долният и мръсен мъж, който ми попадна. Затова те пожелах! Ето как изпълних клетвата, която си бях дала. А позволи ли си мъжът ми още веднъж да легне с някоя слугиня, отново ще те повикам за онази работа!

Тя ми заповяда да напусна дома й. От нея получих четиристотин златни мискала, които харча и досега. Дойдох в Мека, за да се помоля на всемогъщия и велик Аллах мъжът й отново да легне със слугинята, та и аз да изпитам предишното блаженство!

* * *

Управителят изслушал историята на човечеца, пуснал го да си върви и казал на присъстващите: „В името на Аллаха, молете се за него! Грехът му е опростен!“

Приказка за Харун ар-Рашид и Мохамед, син на Али златаря

Разправят, че една нощ мрачни мисли налегнали халифа Харун ар-Рашид. Повикал той своя везир Джаафар Бармаки и му рекъл:

— Стегнала ми се е душата! Ще ми се да побродя тази нощ из улиците на Багдад, да видя как поминуват рабите божии!

Свлекли разкошните си дрехи и се преоблекли като търговци. Били трима: халифът, Джаафар и Масрур мечоносецът. Тръгнали, стигнали до река Тигър и видели старец да седи в лодка.

— Старче, бъди тъй услужлив и милостив, приеми ни в лодката си! — рекли те. — Вземи в отплата тоя динар!

— Смее ли някой да се разхожда с лодка по това време? — отвърнал той. — Нали всяка нощ халифът Харун ар-Рашид обхожда реката с гемията си? А глашатаят край него току се провиква: „Ей, хора! Стари, млади, от знатен или от долен произход, деца и юноши, народ! Който се осмели да тръгне по Тигър, главата му ще взема или ще го обеся на мачтата на лодката му!“ Сигур ей сегичка пак ще пръкне!

— Старче, вземи тези два динара и ни приюти в някоя от близките беседки, докато гемията на халифа се отдалечи! — предложил пак халифът.

— Давайте златото! Дано великият Аллах ни помогне! — взел той златото, но ето че откъм средата на Тигър се задала лодка с горещи свещи и факли. — Нали ви думах, че халифът броди по реката всяка нощ? — рекъл старецът. — Аллах, спаси ни и не давай да ни разкрият!

Вкарал ги той в една беседка и ги завил с черно покривало. Те надзърнали изпод него. Видели, че на носа на гемията стои човек. В ръката си държал факел от червено злато, в който горяло какулийско алое. Бил загърнат с плащ от пурпурен атлаз. На главата си носел мосулски тюрбан. До левия и десния борд стояли по двеста роби. Имало и трон от червено злато. На него седял младеж, красив като ясен месец. Облечен бил в черни одежди, извезани с жълто злато. Отпреде му стоял мъж, който приличал на везира Джаафар, а до него някакъв евнух, досущ като Масрур. В ръката си евнухът държал меч. Видял халифът тази гледка и казал:

— Везире, кълна се в Аллаха, че оня, седналият, се държи като същински халиф! Човекът пред него трябва да си ти, Джаафар, а оня там евнух трябва да е Масрур! И сътрапезниците са досущ като моите! Дяволска работа!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ДВАЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че гемията отплавала и се изгубила от погледите им. Старецът скочил в лодката си и рекъл:

— Хвала на Аллаха! Никой не ни видя!

— Старче, нима халифът броди по реката всяка нощ? — запитал халифът.

— Да, господарю, така е от година насам!

— Старче, ще бъдеш ли така добър да ни почакаш тук и утре вечер? Ще ти дадем пет златни динара. Ние не сме тъдявашни. Тръгнали бяхме да се пошляем малко.

— С най-голямо удоволствие — отвърнал старецът.

Халифът, Джаафар и Масрур се прибрали в двореца. Когато денят минал, халифът казал:

— Джаафар, да идем да видим какво прави лъжехалифът!

Разсмели се Джаафар и Масрур. Отново навлекли дрехи на търговци и тръгнали. Излезли през тайния вход, видели лодкаря да ги чака. Скочили в лодката. Почакали около час и ето че пак се задала гемията на лъжехалифа. Тогава халифът рекъл:

— Везире, ако някой ми беше казал, едва ли бих взел думите му за истина, но сега няма как да не повярвам на очите си! Старче, вземи тези десет динара и ни откарай до гемията! Ония там са осветени, а ние сме на тъмно. Така ще ги огледаме хубавичко, без те да могат да ни видят!

Старецът взел десетте динара и загребал с веслата към гемията. Попаднали в нейната сянка.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ДВАЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че плавали с гемията, докато стигнали до овощните градини. Старецът хвърлил котва наблизо. Появили се някакви слуги. Водели муле — оседлано и с юзди. Лъжехалифът слязъл на брега, възседнал го и го подкарал, обкръжен от своите сътрапезници. Слугите взели да се суетят около него. Харун ар-Рашид, Джаафар и Масрур също слезли на брега, смесили се с робите и тръгнали с тях. Факлоносците се извърнали и ги съзрели — трима смирени странници в търговски дрехи. Изгледали ги подозрително, привикали ги заканително и ги отвели при лъжехалифа. Той попитал:

— Как попаднахте тук и какво ви води насам по никое време?

— Дошли сме по търговия — отвърнали те, — идем от далечен край! Пристигнахме днес, а привечер тръгнахме да се поразходим! Но ето че се появи ти, хората ти ни заловиха и ни изправиха пред тебе!

— Имате късмет, че сте странници! Ако бяхте от Багдад, щях да ви отсека главите! — после се обърнал към везира си: — Погрижи се за тези хора! Те ще бъдат наши гости тази нощ!

Везирът ги повел. Стигнали до висок дворец — подобен нему не притежавал ни един султан. Издигал се от земята и стигал чак до облаците. Вратата му била от тиково дърво, украсена с чисто злато. През нея се минавало в зала с шадраван. Подът й бил покрит с килими, копринени възглавници и дълги дюшеци. Имало спуснати завеси, прекрасни ковьори, неподвластни на описание. Лъжехалифът влязъл и седнал на позлатен трон, украсен със скъпоценни камъни. Наоколо насядали и приближените му. Сложили трапеза, всички си похапнали. Слугите вдигнали съдовете, сътрапезниците си измили ръцете. Дошъл редът на стаканите за вино. Тръгнали те от ръка на ръка. Всички си пийвали от виното, докато ги опило и бързо замъглило ума им.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ДВАЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Харун ар-Рашид казал на Джаафар:

— Кълна се в Аллаха, ние не притежаваме такива хубави съдове! Де да можех да узная кой е този момък!

Момъкът видял, че двамата си шушукат, и казал:

— Шушукането е неприлично!

— Нищо неприлично няма! — рекъл Джаафар. — Просто моят приятел ми казва: „Посещавал съм много страни, срещал съм се с велики царе, бил съм приятел и на пълководци, но не съм прекарвал по-хубава нощ! Но жителите на Багдад обичат да казват: «Пиене без музика причинява главобол!»“

Лъжехалифът се усмихнал. Той държал в ръката си тръстикова пръчка, с която ударил по малка кръгла възглавничка. Отворила се врата. От там излязъл евнух, който носел столче от слонова кост, богато украсено с чисто злато. След него пристъпила робиня с несравнима красота. Евнухът нагласил столчето и робинята се разположила на него. В ръка държала уд — дело на майстори индийци. Поставила го в скута си, навела се над него като майчица над свидна рожба и изпяла следните стихове:

В сърцето ми говори език на буйна страст,

издава, че съм влюбена и че съм твоя аз!

                Свободно, но измъчено — свидетел е сърцето,

                сълзите непресъхващи на триж окото клето.

Преди да те обикна, бях в пълно неведение,

но никого не пита туй боже провидение!

Лъжехалифът се разчувствал, надал вик и раздрал одеждите си. Донесли му нови, по-хубави от предишните. Преоблякъл се, седнал на обичайното си място и пак ударил по възглавничката. Отворила се друга врата и се появил евнух, този път със златно столче в ръце. След него вървяла робиня, по-красива от първата. Седнала тя на столчето с уда в ръце, засвирила и запяла, заредила следните стихове:

Душевен огън страстен да изтърпя не мога,

потоп от сълзи леят очите в изнемога.

                Аллах, в живота радост не зная вече аз,

                сърцето не ликува на лиха скръб във власт!

Момъкът пак надал страшен вик и отново раздрал дрехата. Донесли му друга, облякъл я, възвърнало се предишното му настроение. Появила се трета робиня, по-красива от предишната. С уд в ръце тя изпяла следните стихове:

Не стойте тъй далече, бъдете по-сърдечни,

сърцето ми, кълна се, ще ви запомни вечно!

        Смилете се над болния, над чезнещия в страст,

        над влюбения лудо, на любовта във власт,

над пламналия в огън, над мене, изнурения!

На бога аз се моля за ваш’то снизхождение!

        О, месечинке, грейнала в сърцето ми сломено!

        Избирам, знайте, вас да бъдете до мене!

И отново момъкът изпаднал в предишното състояние, отново историята се повторила.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Харун ар-Рашид хвърлил поглед към момъка и съзрял по тялото му следи от побой. Той промълвил:

— Ей, богу, Джаафар, какъв прекрасен млад човек, но май е опасен злосторник!

— Откъде разбра това, повелителю на правоверните?

— Не видя ли следите от бич по тялото му?

Точно тогава параванът бил дръпнат и прикрил лъжехалифа. Той се преоблякъл и отново седнал до сътрапезниците си с гордо вдигната глава. Огледал се и видял, че халифът и Джаафар си шушукат.

— За какво си говорите, юнаци? — попитал ги той.

— Нищо особено, господарю — отговорил Джаафар. — Ти вече знаеш, че моят приятел е обиколил много градове и страни… Та той ми каза: „Тази нощ нашият господар, халифът, показа голямо разточителство! Разкъса сума ти одежди, всяка от които струва хиляда динара!“

— Човече, парите са си мои! — казал лъжехалифът.

— Джаафар, попитай го откъде са по него тия белези, да видим как ще отговори! — пошепнал Харун ар-Рашид.

— Господарю — рекъл Джаафар, — моят другар забеляза по тялото ти следи от бич и ме попита: „Кой би посмял да удари халифа?“

Момъкът се засмял и отвърнал:

— Работата тук е чудновата и нещата са твърди заплетени!

После въздъхнал и заредил стиховете:

История най-дивна ще чуете завчас,

кълна се в любовта си, видях се в чудо аз!

        Историята моя ще чуете веднага,

        а другите да млъкнат, тъй както се полага!

Вий мойте думи чуйте, съдържат указание,

че истината чиста е тяхно притежание!

        Убит съм от любов — и пламенна, и страстна,

        а моята убийца звезда е най-прекрасна!

С очите ваклооки сразява като с меч,

със лъковете вежди пронизва отдалеч.

        Сърцето ми подсказва — имамът е сред вас,

        потомък на достойни, халиф до този час!

А вторият от вас Джаафар се назовава,

везир е, син на знатни и също управлява!

        Пък третият Масрур е — той отмъщава с меч!

        И ако мойте думи са от лъжа далеч,

ще съм постигнал свойта желана цел накрая,

сърцето ще ликува и ще се радва, зная!

Джаафар и халифът лицемерно се заклели, че не са хората, които момъкът бил споменал. Тогава той се засмял и заразказвал:

Знайте, господари мои, че аз не съм повелителят на правоверните! Истинското ми име е Мохамед Али. Син съм на Али златаря. Баща ми беше знатна личност. Неотдавна умря и ми остави голямо наследство — злато, сребро, бисери, корали, рубини, топази, дюкяни, фурни, роби, робини и слуги. Един ден, както си седях в дюкяна, ето че се зададе девойка, яхнала муле. До нея ситнеха три робини, красиви като месечини. Тя застана близо до мен, после влезе в дюкяна, разположи се и попита с ясен глас:

— Ти ли си Мохамед, златарят? Имаш ли скъпоценна огърлица като за мен?

— Господарке — отговорих, — начаса ще ти я покажа. Ако отхвърлиш мойта стока, ще бъда дълбоко засегнат! — имах една малка огърлица, която баща ми беше купил навремето за сто хиляди динара. Такова съкровище не притежават дори великите султани. — Господарке — рекох й, — ще ти предложа скъпоценност, каквато не притежават ни големци, ни прости хорица!

Като я видя, девойката възкликна:

— Тъкмо такова нещо желаех! А колко струва?

— Баща ми я е купил за сто хиляди динара! — отвърнах.

— От мен имаш пет хиляди динара отгоре!

— Господарке, огърлицата и нейният притежател са твои!

— Добавка трябва да ти дам — рече тя — и пак ще бъде малко! — после стана, бързо се метна на мулето си и ме викна: — Ела с нас да ти дам парите!

Станах, заключих дюкяна и стигнахме пред къщата й. От пръв поглед разбрах, че в нея царят щастие и благополучие. Девойката слезе от мулето и влезе, като ме покани да седна на скамейката до входната врата, докато дойде сарафът. Поседях малко, но ето че от къщата излезе една робиня и ми каза:

— Господарката ми нареди да ти предам да влезеш и да седнеш до вратата на гостната и да почакаш там!

Влязох, съзрях златно столче с копринена завеса пред него. Завесата се вдигна и зад нея се показа девойката, която беше купила от мен огърлицата. Беше разбудила лицето си, огърлицата висеше на шията й. Сърцето ми запърха от смущение. Тя се завтече към мене и рече:

— Светлик на окото ми, всеки ли красавец като теб е така безмилостен към своята възлюблена?

— Господарке, хубостта е в теб събрана, в тялото ти е втъкана! — отвърнах.

— Златарю, знай, че те обичам! Не вярвах, че ще дойдеш!

Тя се наведе над лицето ми. Целунах я. Тя на свой ред ме дари с целувка, привлече ме към себе си и ме притисна до гърдите си.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И ТРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на златаря:

* * *

Нещо в мен й беше подсказало, че желая любовта й, и тя ме попита:

— Господарю, нима желаеш греховни отношения с мене? Да пукна, ако вкуся подобно прегрешение и на слова лъжовни повярвам в заслепление! Аз съм непорочна девица, на всички съм известна в този град. Знаеш ли коя съм аз?

— Бога ми, не зная, господарке!

— Аз съм Дуня — каза тя, — дъщеря съм на Яхия бен Халид ал-Бармаки, а пък Джаафар, везирът на халифа, ми е брат!

Щом чух думите й, сърцето ми охладня и казах недоволно:

— Господарке, недей мен да виниш, че тъй се увлякох по тебе!

— Не бой се, всичко ще се нареди! — рече тя. — Нещата са в моя власт, ще викна кадията и ще сключим брак! Ще стана твоя съпруга! — тя повика кадията и свидетелите, каза им: — Тук присъстващият Мохамед Али, син на Али златаря, поиска ръката ми и плати откупа за мен с тази огърлица. Съгласна съм да му стана жена, да бъда нему подвластна!

Те оформиха брачния договор. Сетне девойката ме отведе в стая, където ни чакаше многоцветно ложе. Там тя завчас свали дрехите си и ние останахме сами, във властта на любовта си. През живота си не бях прекарвал по-хубава нощ!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ТРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на златаря:

* * *

Когато се озовах в покоите на Дуня, уверих се, че е перла непробивана, кобилка необяздена. Останах в дома й цял месец. Изоставих дюкяна, забравих близки и роден дом. Но един ден тя ми рече:

— Светлико на окото ми, господарю мой Мохамед! Време е вече да ида на баня! Кротувай, дордето се върна.

Принуди ме да й дам дума, че ще я чакам, после подбра робините си и тръгна на баня. Но преди още да стигне до края на сокака, вратата се отвори и се появи една старица, която ми каза:

— Господарю Мохамед! Господарката Зубайда желае да я посетиш!

— Бога ми, няма да мръдна от тук, докато не се върне жена ми Дуня — отговорих.

— Господарю! — рече старицата. — Нима ще дръзнеш да разгневиш Зубайда? Я поговори с нея, пък после се върни пак.

Старицата ме отведе при Зубайда.

— Ти ли си възлюбленият на Дуня? — попита ме тя, щом се изправих пред нея.

— Да, аз съм, верен твой слуга!

— Право казват хората, че си дарен с прелест и красота, дето нямат равни; с образованост и съвършенство — все качества прекрасни, на думи неподвластни. Но я ми попей, за да ти чуя гласа.

Тя ми донесе уд и аз изпях следните стихове:

За миналото сърцето на влюбен е в тревога,

а жертва е снагата му на болест, изнемога!

   В керван за път готов с мъжете той остана,

   че неговата мила пътува със кервана.

Луна да грейне в стана аз на бога ми се моля,

че любя я, а крие се тя мимо мойта воля!

   Доволна или гневна, тя все е миловидна,

   Че всичко у любимата е хубаво и свидно!

— Аллах да те дари със здраве и да направи дъха ти благоуханен! — възкликна Зубайда. — Ти си достигнал върха на красотата, добрите обноски и песнопението! Върни се у дома си, преди да се е появила Дуня!

Покорно се сбогувах с нея. Отидох си вкъщи, влязох и що да видя — жена ми Дуня спеше на леглото. Свих се до краката й и бавно започнах да ги разтривам. Тя отвори очи, ритна ме и ме събори от леглото.

— Предателю! Ти наруши клетвата си! Не удържа обещанието си и отиде при Зубайда! Ако не се боях от хорските уста, палата й щях да срина върху главата й! — после се обърна към своя роб: — Хей, Сауб, отрежи главата на предателя и лъжеца!

Робът откъсна парче плат от полите на дрехата си и ми завърза очите.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ТРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на златаря:

* * *

И понечи да ми отсече главата. Тогава към Дуня се завтекоха робините й и взеха да я увещават:

— Господарке милостива, всеки може да сгреши, особено когато не познава нрава ти! Какво престъпление е извършил мъжът ти, та да заслужи смъртно наказание?

Тогава Дуня заповяда да ме наложат по ребрата. Следите, които сте видели по тялото ми, са от това. Накрая нареди да ме изритат. Прогониха ме далеч от палата. Тръгнах и полека-лека се прибрах у дома.

Щом оздравях, отидох в дюкяна си, сбрах всичко, което имах там, и го продадох. С парите си купих четиристотин бели роби. Такава свита не притежава никой земен цар. Всеки ден ме придружаваха по двеста от тях на коне. Поръчах си и тази ладия. Дадох за нея цели пет хиляди златни динара. Назовах себе си халиф, а от халифските придворни подбрах титли за слугите си. После ги облякох също като хората на халифа. А речеше ли някой да мине с лодка по реката, веднага му отсичах главата. И така цяла година вече, а от жена ми Дуня нямам ни вест, ни кост.

* * *

Изслушал Харун ар-Рашид момъка, трогнал се от мъката му и възкликнал:

— Слава на Аллаха, който така е подредил нещата, че всяко нещо да си има причина!

Поели Харун ар-Рашид и хората му обратно към халифския палат. Седнали, посбрали сили, сменили дрехите си и облекли официалните си одежди. Халифът казал на Джаафар:

— Везире, доведи ми момъка, у когото гостувахме миналата нощ!

Тръгнал за двореца момъкът, обкръжен от халифската стража. Явил се пред халифа, целунал земята пред нозете му, пожелал му да пребъде в слава и успех, надеждите му да се сбъднат, честит, доволен да живее и всяко зло да надделее.

Халифът се усмихнал приветливо. Отвърнал му с мил поздрав. Настанил го до себе си и промълвил:

— Мохамед Али, искам да ми разкажеш какво точно ти се случи миналата нощ!

Момъкът му разказал всичко, което му се било случило. Разбрал халифът, че момъкът е в плен на любовта и е разделен от любимата си. След това се извърнал към везира и му казал:

— Джаафар, доведи ми сестра си Дуня, дъщерята на везира Яхия ибн Халид!

Везирът начаса я довел. Когато се явила пред халифа, той я попитал:

— Познаваш ли този човек?

— Повелителю на правоверните, редно ли е жените да разпознават мъжете? — отвърнала тя.

— Дуня, това е твоят съпруг Мохамед, синът на Али златаря! Разказаха ми вече за вас. Чух историята ви от началото до края, тъй че ми е известна с подробности.

— Повелителю на правоверните — казала тя, — нека всемогъщият Аллах ме дари с опрощение за грешките ми, защото са предопределени в Божията книга. А теб, халифе, моля за снизхождение!

Усмивка засияла по лицето на Харун ар-Рашид. Веднага наредил да дойдат кадията и свидетели и подновил брачния им договор. Младите заживели щастливо, а пък завистниците им онемели от злоба. Халифът направил Мохамед свой сътрапезник. После радостни и честити се занизали дните. Докато дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва.

Приказка за Харун ар-Рашид и Али персиеца и свързания с нея разказ за торбата и за кюрда

Разказват още, че една нощ тежки мисли налегнали Харун ар-Рашид. Повикал той везира и му казал:

— Джаафар, тази нощ са ме налегнали мрачни мисли! Направи така, че да ме спасиш от тях и да ме разведриш!

— Повелителю на правоверните, имам приятел, викат му Али персиеца. Той знае много приказки и весели случки, които разведряват душите и отпъждат мрачните мисли!

Джаафар изпратил хора да му доведат Али персиеца и му казал:

— Повелителят на правоверните иска да поговори с теб.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ТРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът казал на персиеца:

— Али, тази нощ ме е налегнала мъка. Чух, че знаеш забавни приказки и случки. Моля те да ми разкажеш нещичко и да разсееш грижите ми.

— Повелителю на правоверните — отвърнал Али, — подскажи ми за какво да ти разправя? Дали за видяното от очите ми или за чутото от ушите ми?

— Разкажи ми някоя случка, на която си бил очевидец! — отговорил халифът.

И Али заразказвал:

* * *

Повелителю на правоверните, навремето напуснах родния Багдад. С мен тръгна и слугата ми, натоварен с една хубава торба. Стигнахме в чужд град. Докато търгувах, ето че един кюрд — жесток, сърдит, престъпен и свиреп на вид, се нахвърли върху мен и ми грабна торбата, като каза:

— Тази торба е моя! Дай си ми я!

— Мюсюлмани, спасете ме от този презрян нечестивец! — се провикнах.

— Идете при кадията и го помолете за помощ! — взеха да викат хората.

Тръгнахме веднага към съда. Когато се изправихме пред кадията, той ни попита:

— Кой от двама ви е ищецът?

Пред него се изправи кюрдът и каза:

— Аллах да укрепи десницата на нашия господар кадията! Торбата е моя! Бях я загубил, а после я намерих у този човек!

— Кога изгуби торбата? — попита кадията.

— Снощи и оттогава не съм мигнал!

— Щом си познал торбата си, кажи ми какво има вътре.

Кюрдът взе да изрежда:

— В моята торба има две сребърни игли, чернило за очи, кърпа за ръце! Сложил съм също два пискюла от златна сърма и два свещника! Има и две палатки, две чинии, две лъжици, една възглавница, две килимчета, два ибрика, един поднос и два таса, едно гърне, две чаши, един игленик, две карфици, котка и две кучета, голяма тава, две жени, цял кафтан, две кожени шуби, крава с телета близнета, коза с две козлета, овца с две агънца, две зелени шатри, една мъжка камила с две женски, черна биволица с две биволчета, една лъвица с два лъва, една мечка, две лисици, една скамейка, две легла, един дворец, две зали, една колонада с арки, два стола, кухня с две врати и цяла тълпа кюрди, които ще потвърдят, че торбата е моя!

Кадията се обърна към мен и рече:

— А ти какво ще кажеш?

— Аллах да укрепи десницата на нашия господар кадията! В моята торба има само една порутена къщица и друга, със строшена врата, чудновата колибка за кученце, книжка за децата, момчета, дето играят на челик, палатки и връвчици и двата града Басра и Багдад, двореца на Шаддад бен Ад, едно ковашко огнище, рибарска мрежа, една тояга, колчета, момци и моми, а хиляда сводници ще потвърдят, че торбата е моя.

Щом кюрдът чу думите ми, заплака, зарида и рече:

— Господарю наш, кадийо, на всички е известно, че торбата е моя, описах съдържанието й най-съвестно и честно! В нея има яки крепости, невероятни твърдини, жерави, лъвове и мъже, играещи на шахматни дъски. Има и две жребчета с кобила, жребец с два коня, две дълги копия. Има още един лъв, два плашливи заека, град, две селца, една развратница, двама похотливи сводници, един мъж в женски дрехи, двама обесници, един безок и двама окати, един куц с двама сакати, един свещеник с двама дякони, един патриарх с двама монаси, един кадия и двама свидетели, които ще потвърдят, че торбата е моя!

— Какво ще кажеш, Али? — попита кадията.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ТРИЙСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на персиеца:

* * *

Тогава, повелителю на правоверните, сърцето ми се изпълни с гняв. Пристъпих напред и казах:

— Аллах да укрепи десницата на нашия господар кадията! В тази моя торба има брони и остри копия, складове с оръжие, хиляда овни, пасбище за добитък, хиляда лаещи кучета, овощни градини, лозя, цветя и благовония, смокини, ябълки, картини, статуи, съдове и стакани за вино, прекрасни невести, певици с ясни гласове, суетня и музика, обширни страни, мирни и щастливи братя, чудесни другари, мечове и копия, стрели и лъкове, а също така приятели, любими, другари, клетки за орли, стари сътрапезници, една тамбура, свирки, знамена и пряпорци, момчета и момичета, невести с открити лица, пеещи робини, пет абисинки, три индийки, четири жени от Медина, двайсет византийки, петдесет туркини, седемдесет персийки, осемдесет кюрдки и деветдесет грузинки, Тигър и Ефрат, една рибарска мрежа, огниво и кремък, хиляда развратници и един сводник, площади и обори, джамии и бани, един каменоделец, търговци, парче дърво, един пирон, един черен роб с флейта, един началник-стража, стремена, градове и области, сто хиляди динара, Куфа и Ал-Анбар, двайсет сандъка с платове, петдесет склада с припаси, Газа и Аскалон, земите от Дамиета до Асуан, двореца на хосрой Ану Ширван, царството на Сулейман, страните от долината на Нуаман до земята на Хорасан, Балх и Исфахан, земите от Индия до Судан, долно бельо и късове платно, а също и хиляда остри бръснача, с които ще обръсна брадата на кадията, та да се изплаши от моето наказание и да присъди торбата на мен!

Кадията се слиса на думите ми и рече:

— Чини ми се, че и двамата сте тъпоумни дръвници или дръзки еретици, щом си играете с кадиите и законодателите и нехаете за последствията! Подобни глуми едва ли са изричани някога! Кълна се в Аллаха, че от Китай до дървото на Ум Гайлан и от земята на персите до земите на Судан; от долината на Нуаман до земята на Хорасан не ще се побере голямата ви лъжа и никой няма да й повярва! Нима тази торба е море бездънно, та всичко побира?

След тези думи кадията заповяда да отворя торбата и аз го сторих. Оказа се, че вътре има само малко хлебец и лимони, сиренце и маслини. Хвърлих я в краката на кюрда и си тръгнах…

Приказка за Харун ар-Рашид, Джаафар, робинята и имама Абу Юсуф

Разказва се, че Джаафар Бармаки бил седнал една вечер на трапезата на Харун ар-Рашид, когато халифът му казал:

— Разбрах, че си купил робиня, която отдавна искам да притежавам! Тя била тъй прекрасна, че аз съм лудо влюбен в нея! Моля те, продай ми я!

— Няма да ти я продам! — казал Джаафар.

— Подари ми я тогава!

— Няма! — отвърнал Джаафар.

— Ще се разведа три пъти със Зубайда, ако не ми я продадеш или подариш! — казал халифът.

— Да се разведа три пъти с жена си, ако ти я продам! — отвърнал Джаафар.

След тези думи и двамата се опомнили и разбрали, че са изправени пред велика загадка, която са безсилни да разрешат.

— От това положение може да ни измъкне само Абу Юсуф.

Изпратили да го дирят. Станало полунощ. Когато пристигнал пратеникът, Абу Юсуф скочил от постелята и си рекъл: „Щом по това време ме викат, значи по някоя важна работа ще да е!“ Бързо влязъл при Харун ар-Рашид, който го поканил да седне. Такава милост той оказвал само нему. После халифът му рекъл:

— Повикахме те по един сложен въпрос, нещата стоят така и така. И никак не ни бива да разрешим загадката!

Абу Юсуф казал:

— Повелителю на правоверните, работата е съвсем проста! Джаафар, продай на повелителя на правоверните половината от робинята, а другата половина му подари! Само по този начин ще изпълните клетвите си!

Зарадвал се повелителят на правоверните на думите му и двамата с Джаафар направили така, както им наредил Абу Юсуф.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ТРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът Харун ар-Рашид наредил да му доведат робинята. Когато я довели, той казал на кадията:

— Искам да я обладая, защото не мога да изтърпя да мине законният срок на очистването! Как да постъпя?

— Доведете ми един от белите роби на повелителя на правоверните, но да не е от онези, които той има намерение да освободи! — наредил Абу Юсуф и когато му довели такъв роб, помолил: — Позволи ми да ги оженя! След това той ще й даде развод, но преди да са спали заедно! Само по този начин ти можеш да я обладаеш, без да спазваш срока на очистването!

Харун ар-Рашид харесал това предложение и казал:

— Позволявам ти да сключиш брачния договор!

Кадията узаконил брака, а робът приел условията на договора. След това кадията му рекъл:

— Разведи се с нея и ще получиш сто динара!

Робът отказал. Кадията продължил да покачва цената, но робът все отказвал. Накрая му предложил хиляда динара.

— От мен ли зависи да се разведа или от повелителя на правоверните? — попитал робът.

— Разводът зависи от тебе! — отвърнал кадията.

— Кълна се в Аллаха, никога няма да се разведа! — възкликнал робът.

Силно се разгневил халифът и извикал:

— Сега я оплескахме, Абу Юсуф!

— Не бой се! — казал кадията. — Работата е проста! Предостави този роб във владение на робинята.

— Предоставям й го! — казал халифът.

— А сега аз постановявам да се разделят, тъй като робът вече е собственост на робинята! — казал кадията. — Бракът да се счита за разтрогнат!

След тези думи халифът се изправил на крака и възкликнал:

— Такъв като тебе трябва да остане кадия, докато съм жив!

После заповядал да донесат подноси, пълни със злато, което изсипали пред Абу Юсуф, а той възкликнал:

— Няма по-пряк път към божието и земното благо от науката! Голямо богатство получих, а разреших само два-три въпроса!

Приказка за Халид ибн Абдулла Касри и младия крадец

Разправят, че някога емир на Басра бил Халид ибн Абдулла Касри. Веднъж при него нахлули някакви хора. Те водели момък. Изправили го пред емира, който помолил да му разкажат какво се е случило. Хората заразказвали:

— Той е крадец! Хванахме го вчера в нашия дом!

Поогледал го Халид и много го харесал.

— Тези хора казват истината, те описаха нещата точно както си бяха! — потвърдил думите им момъкът.

— Какво те подтикна да крадеш! — попитал емирът. — Та ти си прекрасно облечен и имаш чудесна външност!

— Подтикна ме алчността ми към земните блага, дадена ми от всевишния и велик Аллах!

— Тю, да ти се не види макар! Да беше се въздържал заради голямата си красота, ума и възпитанието си!

— Остави уговорките, емире — отговорил момъкът, — и изпълни повелята на великия Аллах! Това ще бъде въздаяние за стореното от ръцете ми, а Аллах е милостив към своите роби!

Емирът замълчал за миг, обмисляйки какво да прави. После го накарал да се приближи и му прошепнал:

— Твоето признание ме накара да се усъмня! Не вярвам да си обикновен крадец! Може би имаш да ми кажеш нещо друго, несвързано с кражбата. Хайде, престраши се!

— Благородни емире — рекъл момъкът, — не се съмнявай: влязох в къщата на тези хора, откраднах колкото можах, но ме спипаха и ме довлякоха пред теб!

Тогава емирът Халид наредил да го затворят, а на глашатая заповядал да разгласи из цяла Басра:

— Който желае да погледа как ще накажат с отрязване на ръката крадец, да дойде утре на площада!

Хвърлили момъка в затвора и оковали краката му с железни вериги. Той въздъхнал дълбоко, пролял сълзи и изпял следните стихове:

Ръка да ми отреже емирът се зарече

и името любимо да кажа иска вече!

                Аз рекох си: „Любимата не ще разкрия, няма,

                сърцето се разтапя от обич преголяма!“

И нека по-добре отрежат ми ръката,

отколкото с позор да опетня жената!

Пазачите чули стиховете на момъка, отишли при емира и всичко му разказали. Той заповядал да му го доведат. Когато момъкът се явил, Халид му казал:

— Разбрах, че таиш нещо, което не е свързано с кражбата! Утре заран, когато дойдат хората с кадията и той те попита за кражбата, ти започни да отричаш! Кажи нещо за свое оправдание, което да ти спести отрязването на ръката. Та нали самият пророк, Аллах да се помоли за душата му и да й даде мир, е казал: „При съмнителни обстоятелства се въздържайте от налагането на наказание!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ТРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че след като си поговорил с момъка, емирът Халид заповядал да го върнат в затвора. Щом се развиделило, дошли хората, които трябвало да му отрежат ръката. Стекло се мало и голямо, цялото население на Басра. Пристигнал и емирът Халид на кон. Той наредил да се свикат съдиите и да бъде доведен момъкът.

Кадията рекъл на крадеца:

— Тези хора твърдят, че си се вмъкнал в дома им и си отмъкнал разни вещи! Може пък да си откраднал по-малко от онова, за което се предвижда такова наказание!

— Напротив, откраднах повече!

— Да не би някои от вещите да са ваше общо притежание?

— Не, всички неща са си техни и аз нямам никакво право над тях!

Халид се разгневил и го ударил с бич по лицето, после извикал палача, за да отреже ръката му. Палачът извадил меча си. Момъкът протегнал ръка. Тогава от тълпата се втурнала девойка, облечена в мръсни дрехи. Тя изпищяла и се хвърлила връз момъка. После открила лицето си, което заблестяло като ясна месечина. Тълпата зароптала, а девойката се развикала:

— Заклевам те в Аллаха, емире, не бързай да му режеш ръката, преди да си прочел ей това! — и девойката му подала едно листче.

Халид го отворил, прочел го. На него били написани следните стихове:

О, Халид, туй е влюбен, на страстта във плен,

от моите две очи със две стрели сразен:

                  а пък срази го мечът остър на очите,

                  че влюбен е дълбоко и страстно ме почита!

Призна веднага той несторения грях,

да издаде любимата изпита срам и страх!

                  Със момъка печален ти не бъди припрян,

                  той личен е сред хората, не е крадец презрян!

Халид извикал жената и я помолил да му разкрие цялата истина. Тя му признала, че момъкът е неин любим. Бил решил да я навести и тръгнал към дома на родителите й. Хвърлил камъче в прозореца, за да й съобщи, че се качва при нея. Бащата и братята й чули шума и се качили подире му. Щом ги усетил да приближават, момъкът насъбрал где що видял покривки из къщата, и се престорил на крадец само за да прикрие своята любима.

— После го поведоха при тебе. Той призна, че е крал, и настояваше на своето, за да не ме опозори.

Тогава Халид повикал момъка и заповядал да доведат бащата на девойката. Казал му:

— Знаеш ли, старче? Възнамерявах да изпълня присъдата на този момък и да му отрежа ръката! Но великият и преславен Аллах го опази! Той не пожали своята ръка, за да запази твоята чест и честта на щерка ти и да ви спаси от позор! Дъщеря ти ми разкри цялата истина! Моля те, разреши да я оженя за момъка!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ТРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Халид прославил Аллаха и произнесъл чудесна проповед, а после казал на момъка:

— Женя те за девойката с нейно позволение и съгласие и с разрешението на баща й!

Приказка за Абу Мохамед Мързеливеца и Харун ар-Рашид

Разправят, че веднъж Харун ар-Рашид седял на престола, когато се появил един от неговите слуги евнуси, носещ в ръцете си корона от червено злато, инкрустирана с бисери и скъпоценни камъни.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ТРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че слугата казал на халифа:

— Госпожа Зубайда предаде да ти кажа, че тя е поръчала тази корона! Но й липсва един изумруд. Ровила в скъпоценностите си, но такъв голям камък, който да й подхожда, не е успяла да намери!

Тогава халифът се обърнал към царедворците и рекъл:

— Вървете да намерите камъка, който желае Зубайда! — те търсили, но не намерили. Халифът се ядосал: — За какво съм цар на всички земни царе, след като не мога да намеря един нищо и никакъв камък? Лошо ви се пише! Вървете да го дирите при търговците!

Попитали царедворците търговците, а те отвърнали:

— Нашият господар халифът може да намери такъв скъпоценен камък само у един човек, който живее в Басра и се казва Абу Мохамед Мързеливеца!

Доложили на халифа, а той заповядал на везира Джаафар да изпрати послание до емира на Басра, Мохамед Зубайди, да предаде на Абу Мохамед Мързеливеца да се стяга за път и начаса да се яви с него пред повелителя на правоверните. Везирът изпратил посланието по Масрур. Щом узнал заръката на халифа, Мохамед Зубайди изпратил Масрур с неколцина свои хора при Абу Мохамед Мързеливеца. Те отишли пред дома му, той излязъл, видял Масрур и казал:

— Подчинявам се на повелителя на правоверните! Но първо заповядайте вкъщи!

Успял да ги убеди да влязат в дома му.

В преддверието видели завеси от синя коприна, обшити със сърма от червено злато. Абу Мохамед Мързеливеца заповядал на слугите си да отведат Масрур в банята. Там пратеникът на халифа видял, че стените и мраморният под са украсени със злато и сребро, а водата е примесена с розова вода. Като излезли, слугите го облекли в одежди от коприна, извезани със златна сърма. Отишъл Масрур при Абу Мохамед. Над главата му висели везани копринени завеси, обшити с бисери и скъпоценни камъни. Мързеливеца седял на столче между украсени с рубини възглавници. Настанил Масрур до себе си и заповядал да наредят трапезата. Яли, пили и се веселили. Накрая Абу Мохамед дал на всеки от гостите си по пет хиляди динара. На другия ден ги облекли в зелени одежди, извезани със злато. Оказали им голямо уважение. Преспали до утрото. След това Абу Мохамед Мързеливеца се сбогувал с изпращачите си и тръгнал на път. Вървели, що вървели, стигнали до Багдад. Явили се при повелителя на правоверните. Халифът заповядал на Абу Мохамед да седне. Гостенинът заговорил най-учтиво:

— Господарю мой, повелителю на правоверните, нося ти дар, за да се увериш, че съм цял на твоите услуги!

Заповядал да донесат един сандък. Извадил от него златни дръвчета с листа от бял изумруд и с плодове от червен и бял рубин и бели бисери. Халифът се удивил на подаръка. Сетне Абу Мохамед заповядал да донесат друг сандък. От него извадил копринена шатра, обшита с бисери, рубини и топази. Колчетата й били от младо индийско алое, а по полите блестели зелени изумруди. Отвътре били избродирани птици и диви зверове. Изображенията били украсени със скъпоценни камъни, рубини, изумруди, топази и редки метали. Харун ар-Рашид много се зарадвал, а пък Абу Мохамед Мързеливеца казал:

— Повелителю на правоверните, не мисли, че ти нося тези дарове за това, че се страхувам или пък желая да ти искам нещо.

После раздвижил устни, направил знак на назъбените кули на двореца и те му се поклонили. Сетне пак им дал знак и те се изправили. Намигнал с око и отпреде му се появили клетки с невиждани птици. Заговорил нещо и птиците му отвърнали с чудни песни. Харун ар-Рашид се смаял и го попитал:

— Откъде владееш това изкуство? Нали уж те знаят като Абу Мохамед Мързеливеца? Казаха ми, че баща ти е бил прост бръснар в една баня и нищо не ти е оставил в наследство!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абу Мохамед Мързеливеца отвърнал:

— Ти по-добре изслушай какво ще ти разкажа, повелителю на правоверните! Баща ми наистина беше прост бръснар в една баня! Като малък нямаше по-мързелив от мен. Толкова бях ленив, че когато спях в горещините и слънцето ме напечеше, ме домързяваше да стана и да се преместя на сянка. Така минаха петнайсет години. Баща ми почина, без да ми остави наследство. Майка ми слугуваше по къщите, хранеше ме и ме поеше. Веднъж дойде при мен. Беше спечелила пет сребърни дирхама.

— Сине, разбрах, че шейх Абу Музаффар е решил да отпътува за Китай! — каза ми тя. — Този шейх е добродетелен човек. Вземи, сине, тези пет дирхама и да отидем при него. Помоли го да ти купи с тях нещо от китайската земя — може пък то да ти донесе късмет!

Мързеше ме да тръгна, но тя се закле в Аллаха, че ако не отида, ще ме остави да умра от глад и жажда. Разбрах, че ще изпълни заканата си, и й рекох:

— Привдигни ме да седна! — тя ме привдигна. — Донеси ми чехлите! — тя ми ги донесе и тогава й рекох: — Надени ми ги на краката! — тя изпълни молбата ми. — Дай сега да се подпра на теб, та да мога да вървя — тръгнах, като се препъвах в полите на дрехата си. Поздравихме шейха и аз рекох: — Чичо, вземи тези дирхами и ми купи с тях нещо от китайската земя! Може пък Аллах да ми донесе печалба!

Той взе дирхамите и се отправи на път заедно с неколцина търговци. Стигнали до китайската земя. Там шейхът продавал и купувал и накрая решил, че е време да се връща. Пътували по море три дена. Изведнъж шейхът казал на другарите си:

— Спрете кораба! Забравих, че Абу Мохамед Мързеливеца ми даде пари. Да се върнем и да му купя нещо, което може да му донесе печалба.

Тогава приятелите му рекли:

— Ще ти дадем многократно тази печалба, само не ни връщай!

Шейхът се вслушал в думите им. Събрали голяма сума пари и продължили пътя си. Стигнали до многолюден остров и слезли да купят метали, бисери, скъпоценни камъни и други стоки. Абу Музаффар видял някакъв човек да седи, пред него — стадо маймуни, сред тях — една с проскубана козина. Обърнел ли се господарят им встрани, маймуните я хващали и я биели. Станало му много тъжно на шейха и той я купил. Робите му я вързали на кораба. Вдигнали платна и отплавали за друг остров, където хвърлили котва. Надошли гмуркачи ловци на бисери. Гмурнали се, а маймуната ги видяла, развързала се и скочила след тях.

— Изтървахме маймуната! — възкликнал Абу Музаффар. — Няма късмет бедното момче, за което я бяхме купили!

Изгубили надежда, че маймуната ще се върне. Но ето че на повърхността се появили гмуркачите. С тях била и маймуната. В ръката си държала няколко едри перли. Хвърлила ги пред Абу Музаффар, който възкликнал от удивление:

— В тази маймуна се крие някаква голяма тайна!

Вдигнали платна и потеглили. Стигнали до остров, наречен Негърския. Чернокожите му обитатели ядели човешко месо. Щом видели кораба, веднага се качили на лодките си, превзели кораба, изловили пътниците му и ги вързали. Царят им заповядал да заколят неколцина от търговците. Заклали ги и ги изяли. Щом настъпила нощта, маймуната отишла при Абу Музаффар и го развързала, после развързала и другарите му.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И ЧЕТИРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абу Мохамед Мързеливеца:

* * *

Върнали се търговците на кораба си и видели, че е невредим и че стоките са непокътнати. Вдигнали платната и потеглили. Всеки търговец дал на маймуната по хиляда динара. Пристигнали в Басра. На слизане ги посрещнали приятелите им. Абу Музаффар първо попитал:

— Къде е Абу Мохамед Мързеливеца?

Новината стигнала и до майка ми. Тя ме събуди и ми каза:

— Сине, шейх Абу Музаффар се е върнал! Върви при него и го поздрави! Попитай го какво ти е донесъл.

Тръгнах, спъвайки се в полите на дрехата си, и се озовах пред шейха. Щом ме видя, той възкликна:

— Привет на оня, чиито дирхами станаха причина за спасението ми и за спасението на тези търговци. Вземи тази маймуна! Купил съм я за теб! Сега си върви вкъщи и ме почакай, докато дойда!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абу Мохамед Мързеливеца:

* * *

Абу Музаффар заповяда на робите си да донесат парите у дома и рече:

— Момче, тия пари са печалбата ти от петте дирхама! Всичките са твои!

— Сине, престани да лентяйстваш и върви на пазара да станеш търговец! — каза майка ми.

Отказах се от мързела си и отворих дюкян. Маймуната сядаше на скамейката до мен. Почнех ли да ям, ядеше и тя. Пиех ли, и тя пиеше. После взе да чезне всеки ден, от ранно утро докъм обед. При всяко завръщане ми носеше чувалче с хиляда динара. Слагаше чувалчето до мене и сядаше. Това продължи известно време. Натрупах пари и с тях накупих имоти и ниви, засадих овощни градини, сдобих се с бели и черни роби и робини. Един ден, както си седях, маймуната взе да се озърта. Казах си: „Какво ли й става на тая маймуна?“ Тогава Аллах я накара да проговори най-сладкодумно:

— Хей, Абу Мохамед… — щом чух думите й, се изплаших, но тя продължи: — Не се бой! Аз съм марид от племето на джиновете! Дойдох при теб, когато беше в неволя, а днес не си знаеш парите. Аз пак ще ти предложа нещо полезно! Намислила съм да те оженя за една девойка! Облечи утре най-хубавите си дрехи, яхни мулето, сложи му позлатено седло и върви на пазара при търговците на зоб. Попитай къде е дюкянът на предводителя, и му кажи: „Идвам при теб и искам ръката на дъщеря ти!“ Ако ти отговори: „Ти нямаш нито имот, ни знатен произход“, дай му хиляда динара! Ако ти каже: „Малко са“, дай му още!

Щом се развидели, облякох най-гиздавата си премяна, метнах се на мулето с позлатено седло и се запътих към пазара на търговците на зоб. Попитах къде е дюкянът на предводителя. Заварих го седнал вътре. Слязох от мулето, поздравих го и седнах до него.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ЧЕТИРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абу Мохамед Мързеливеца:

* * *

— Сигурно идваш при мен по работа! — рече предводителят. — Ще бъда щастлив, ако мога да ти бъда полезен!

— Идвам при тебе и искам ръката на дъщеря ти! — отговорих.

— Ти нямаш нито имот, ни знатен произход! — рече той.

Извадих чувалче с хиляда динара червено злато и му казах:

— Ето ти и за имот, и за знатен произход! Та нали самият пророк е казал: „Имаш ли пари, имот — имаш знатен произход“? Чуй пък какво е казал поетът:

Пари онез, които с чували притежават,

към плещене устата си бързо приучават!

   Да ги послушат сбират се приятели тогаз —

   да важничат сред хората съзирал съм ги аз!

Ако не са монетите, с които те се пъчат,

в живота си най-горко и тежко ще се мъчат!

   Богатият щом каже глупащина голяма,

   отвръщат му: „Ти прав си, във тебе грешка няма!“

А каже ли беднякът там истината свята,

провикват се: „Ти лъжеш!“ Запушват му устата!

   Петаците всесилни навред по този свят

   велик човека правят и още по-богат.

Език са за ония, що искат да говорят!

Оръжие — за тези, що искат да се борят!

Предводителят сведе за малко глава и като я вдигна, рече:

— Ще трябва да ми дадеш още три хиляди динара!

Изпратих един от робите вкъщи и той ми донесе парите.

— Щракнете резетата! — каза предводителят, после написа брачното свидетелство за мен и дъщеря си и добави: — След двайсет дни ще ти позволя да легнеш с дъщеря ми!

Тръгнах си аз радостен и щастлив. Останах насаме с маймуната и й разказах всичко. Когато наближи определеното време, тя ми каза:

— Имам една молба към тебе! Ако я изпълниш, ще ти дам каквото си поискаш. В предната част на стаята, в която ще легнете, има килер с медна халка на вратата. Ключовете са под халката. Вземи ги и я отвори! Вътре ще намериш железен сандък с четири байрачета на четирите ъгъла. Тези байрачета са талисмани. По средата на капака му има тас, пълен с пари, а до него единайсет змии. В средата на таса е вързан бял петел с двоен гребен. До сандъка има нож. Вземи ножа и заколи петела, скъсай байрачетата, обърни сандъка! Това е всичко, което трябва да направиш!

Влязох в стаята и видях килера. Усамотих се с невестата и се насладих на прелестите й. Щом настъпи полунощ и тя заспа, станах, взех ключовете и отворих килера. Заклах петела с ножа, скъсах байрачетата, обърнах сандъка…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ЧЕТИРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абу Мохамед Мързеливеца:

* * *

Моята булка се събуди и видя, че килерът е отворен и петелът — заклан.

— Няма друга сила и мощ освен у всевишния и всемогъщ Аллах! Сега вече маридът ще ме хване! — извика тя.

Едва бе изрекла тези думи, и маридът отвлече жена ми. Вдигна се шум. Дотърча шерифът.

— Хубава беля ми докара на главата, Абу Мохамед! Бях сложил талисмана в килера! Страх ме беше да не пострада дъщеря ми от този проклетник, който вече шеста година се мъчи да я отвлече! Нямаш повече работа тук! Пръждосвай се!

Излязох от къщата му и като се прибрах, потърсих маймуната. Тя беше изчезнала. Тогава се досетих, че тя ще да е маридът, който отвлече съпругата ми. Той ме беше надхитрил. Горчиво се разкаях. Излязох и тръгнах към пустинята. Както си крачех умислен, видях, че на пътя ми има две змии, едната кафява, а другата — бяла. Те се биеха. Вдигнах камък от земята, ударих кафявата и я убих, защото тя нападаше бялата. Бялата се изгуби за кратко време, а после пак се върна, като водеше със себе си други десет бели змии. Те се приближиха до умрялата змия и я разкъсаха на парчета.

Отидох си и легнах, пребит от умора.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ЧЕТИРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абу Мохамед Мързеливеца:

* * *

Както си лежах, чух някакъв глас, който изрече следните стихове:

Съдбата нека тича в разюздан, бесен бяг!

        Нощта прекарвай, братко, със ведрост във душата!

Око дорде затвориш и го отвориш пак,

        Аллах ще да е променил нещата!

— Заклевам те да ми кажеш кой си! — възкликнах аз.

Гласът се въплъти в човек и ми рече:

— Не бой се, ние сме от правоверните джинове! Имаш ли нужда от нещо? За нас ще бъде чест да ти помогнем!

— Благодаря! Наистина съм в нужда — казах. — Подгони ме беда, която няма равна на себе си! Колко нещастен човек съм аз!

— Аз съм братът на бялата змия, чийто враг ти уби — каза джинът. — Оня, който се преобрази в маймуна и те надхитри, е марид. Той измисли оная хитрина, за да отвлече булката ти! Но ти не се бой! Ние ще те заведем при нея и ще убием марида, защото помним добрината ти!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абу Мохамед Мързеливеца:

* * *

Джинът нададе страхотен вик. До него се появи цяла тълпа джинове. Той ги попита знаят ли къде е маймуната.

— Знам! — рече един. — В Бакърения град, над който слънцето никога не изгрява.

— Качи се на гърба на някой от моите роби! — ми каза джинът. — Той ще полети и ще ти помогне да си върнеш жената. Но почнете ли да летите, не споменавай името на Аллаха, защото ще те изпусне, а ти ще паднеш и ще се пребиеш!

Избрах един от робите, качих се на гърба му, а той литна и земята се изгуби от погледа ми. През цялото време той ме развличаше и все ми напомняше да не споменавам името на Аллах. Но край мен се появи къдрокос херувим в зелени одежди. Лицето му излъчваше светлина. В ръката си държеше копие, от което се сипеха искри.

— Абу Мохамед — рече ми той, — повтори след мен: „Няма бог освен Аллах и Мохамед е неговият пророк!“ Не сториш ли това, ще те ударя с копието.

— „Няма бог освен Аллах и Мохамед е неговият пророк!“ — казах.

Херувимът удари джина с копието си. Той се смали и стана на пепел. А паднах от гърба му. Полетях към земята и се строполих в бурно море с пенести вълни. Насреща ми се зададе кораб с петима моряци. Те ме видях и ме качиха на кораба. Заговориха на някакъв непознат език. Обясних им с, жестове, че не ги разбирам. Продължихме да пътуваме, докато стигнахме до родния им град. Заведоха ме при техния цар, който говореше арабски. Прекарах там цял месец, после отидох до реката и седнах на брега. Зададе се конник и ме попита:

— Ти ли си Абу Мохамед Мързеливеца? — аз кимнах. — Недей да се страхуваш от нищо! Вестта за твоето добро дело стигна до нас!

Попитах го:

— Кой си ти?

— Аз съм братът на змията! — отговори. — Ти си близо до мястото, където е отвлечената ти жена!

Метна ме зад гърба си и препусна към пустинята. След известно време ми каза:

— Слез и тръгни между онези две планини! Ще видиш пред себе си Бакърения град. Не влизай в него, докато не дойда и не ти кажа какво да правиш!

Слязох от коня и тръгнах. Наближих града. Пристигна и братът на змията. Даде ми меч с талисман, за да стана невидим, и изчезна нанякъде…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ЧЕТИРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абу Мохамед Мързеливеца:

* * *

Раздадоха се викове. Различих тълпи от някакви същества — очите им бяха на гърдите.

— Кой си ти и какъв вятър те довя насам? — попитаха те. Разказах им своята история, а те ми рекоха: — Жената и маридът, за който споменаваш, наистина са в този град! Но не знаем къде точно. Иди до оня извор и виж накъде ще те отведе течението! Потопиш ли се в него, ще стигнеш до тях!

Влязох във водата и потокът ме отведе в едно подземие. Видях, че се намирам посред двореца. Заварих жена си седнала на златно легло с копринен балдахин. Наоколо имаше градина със златни дървета. Плодовете им бяха от безценни камъни — рубини, топази, бисери и корали. Тя ме позна и попита:

— Съпруже, какво те води насам?

Разказах й всичките си патила, а тя ми рече:

— Оня проклетник толкова ме обикна, че ми разкри всичките си тайни! Тук има един талисман, с който той може да погуби всички жители на града! Ифритите изпълняват всяка негова заповед. Талисманът се намира на един стълб! Представлява изображение на орел! Има и някакъв надпис, който не можах да разгадая! Застани пред него, наклади огън и хвърли в него малко мускус. Ще се вдигне дим — той ще привлече ифритите и всички до един ще бъдат на твоите заповеди!

Отидох при този стълб. Изпълних всичко, което ми бе заръчала жена ми. Появиха се ифритите и казаха:

— Готови сме да изпълним всичко, що ни наредиш.

— Оковете марида, който отвлече жена ми! — рекох.

Ифритите отидоха при марида и здраво го оковаха. Върнах се при съпругата си. Разказах й всичко. Попитах я:

— Ще си дойдеш ли с мен, жено?

— Ще дойда! — каза тя.

Излязохме през подземието и отидохме при съществата, които ми бяха казали къде се намира жена ми.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ЧЕТИРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абу Мохамед Мързеливеца:

* * *

— Покажете ми пътя за моята родина! — помолих съществата.

Те ми го показаха. Изпратиха ни до брега и ни качиха на кораб, който ни отведе в Басра. Жена ми влезе в бащиния си дом. После запалих мускус пред орела и отвред заприиждаха ифрити, които ми казаха:

— Ние сме на твоите услуги! Начаса ще сторим каквото пожелаеш!

Заповядах им да пренесат в Басра всички богатства от Бакърения град. Те изпълниха заповедта ми. Накрая им наредих да доведат и маймуната. Пристигна тя посрамена, с подвита опашка. Заповядах да я напъхат в бакърено гърне, запушиха гърлото му с олово. Заживяхме с жена ми доволни и честити. Сега, повелителю на правоверните, аз притежавам безброй безценни съкровища. И ако ми поискаш пари или друго нещо, веднага ще заповядам на джиновете да ти донесат.

* * *

Повелителят на правоверните останал удивен от разказа на Абу Мохамед и по халифски го възнаградил за камъка, който той му подарил.

Приказка за Али Шар и робинята Зумурруд

Разказват, че в прастари времена в страната, наречена Хорасан, живеел търговец на име Маджд. Имал много пари, роби и слуги. Бил на шейсет години, но още си нямал рожба. Накрая великият Аллах го дарил със син, когото нарекъл Али. Щом пораснал, грейнал от хубост като пълна месечина. Но баща му легнал тежко болен. Повикал сина си и му казал:

— Сине, настъпва сетният ми час. Чуй моя съвет. От дружба хорска се предпазвай, бъди бдителен към злото! И от лош събеседник се пази! Той е като ковача — ако огънят му не те опари, димът му ще те задуши. Колко добре го е казал поетът:

Не ще намериш, сине, любимия човек,

приятел верен няма в превратния ни век!

        Живей сам, не разчитай на никой в този свят!

        Съвета ми послушай — той с мъдрост е богат!

— Добре, татко! Какво друго ще ме посъветваш?

— Можеш ли, прави добро! Използвай благоприятния случай да се покажеш добър, защото това невинаги се удава!

Колко добре го е казал поетът:

Знай, не във всеки миг или пък ежечасно

ще можеш да извършваш деяния прекрасни,

   Представи ли се случай, хвани го бързо ти,

   бъди нащрек, внимавай — за миг ще отлети!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ЧЕТИРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че момъкът казал на баща си:

— Ще послушам съвета ти! Какво друго ще ми кажеш?

— Дръж на клетвата пред Аллах и той ще те опази! Бъди пестелив, не пилей парите си! Станеш ли прахосник, ще се принудиш да молиш за услуга най-презрени люде. Човек чини толкова, колкото пари стиска в ръката си! Колко добре го е казал поетът:

Зарязват ме приятели, кога съм без петак,

но имам ли парици — на всеки ставам драг!

                Богат ли съм, печеля врага си за другар,

                а беден ли съм, враг ми е дори приятел стар!

Съветвай се с по-възрастните! Бъди търпелив, когато осъществяваш замислите си! Бъди милостив към ония, които стоят под тебе, за да те пожалят онези, които стоят над тебе! Не потискай никого, за да не даде Аллах власт над теб на някой, който пък тебе ще потиска! Колко добре го е казал поетът:

Прибягвай до съвет, зачитай чуждо мнение,

че две глави по-лесно ще стигнат до прозрение.

        Човек е огледало — лика си вижда мил,

        но две огледала му трябват — да види своя тил.

А сега чуй какво е казал друг поет:

Не изпълнявай бързо всяко начинание!

Добър ли си към хората — ще срещнеш състрадание!

        Пред божата ръка човешката слабей —

        злодеят ще пострада от някой друг злодей!

Чуй сега какво е казал още един поет:

Дори да можеш, нивга недей потисник става,

в един прекрасен ден и нему отмъщават,

                и даже да заспиш, невинна жертва бдяща

                ще те кълне! Окото на Аллах е зрящо!

Пази се от виното като от огън! В него е коренът на всички злини! Виното убива разсъдъка и безчести пиещия. Колко добре го е казал поетът:

Кълна се, на пиянство не ще се аз отдам,

докле живей душата и да говоря знам!

        Към виното ръка не ще протегна с жар

        и нека само трезвият остане ми другар!

Такъв е моят завет към теб! Добре го запомни и нека Аллах те пази.

Сетне болният се преселил в чертозите на великия Аллах. Синът му направил всичко необходимо, за да почете паметта на баща си. Помолили се за душата на покойника и го погребали. Но докато още Али Жар скърбял за баща си, умряла и майка му. Той почел и нейната памет, а после отишъл в дюкяна на баща си и подхванал търговия. Това продължило година време.

Но по-късно към него хитро се присламчили няколко леки жени. Приучили го на разврат, отлъчили го от правия път. Дето седнел, дето станел — пиел вино. Рекъл си: „За какъв дявол тате ми завеща туй имане? Ако не го разпилея, кому ще го оставя? Кълна се в Аллаха, ще сторя тъй, както го е казал поетът:

Ако богатства трупаш цял живот

и неуморно сбираш ти имот,

        кога от туй имане за отрада

        ще вкусиш мъничко поне наслада?“

Пилеел парите си, докато похарчил всичко. Продал дюкяна и всичките си имоти, продал и дрехите си. Останала му само една роба. Минало му опиянението, последвало просветлението и накрая дошло съжалението.

Веднъж Али Шар гладувал цял ден и накрая си рекъл: „Ще вървя да потърся някой от ония, по които пилеех парите си, дано ме нахрани!“ Тръгнал той да дири приятели, но щом почуквал на нечия врата, тях или ги нямало, или пък се криели. Причерняло му от глад и отишъл на пазара при търговците.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ЧЕТИРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Али Шар видял тълпа скупчени в кръг люде. Казал си: „За какво ли са се струпали тия хора?“ Приближил се и видял височка девойка. Била кръшна, с розови бузи и със заоблена гръд. Досущ както го е казал поетът:

Тя сякаш е на бога поръчано ваяние,

със хубост съразмерна омайно е създание!

   В лика й сякаш влюби се самата красота,

   спаси я от разлъката, срама и гордостта.

Тъй тъничка е, стройна, с лик — месечина ясна.

На мускус тя ухае, от всички най-прекрасна.

   На бисери окъпана е сякаш във водата,

   сияе в прелестта си досущ като луната.

Тази девойка била робиня и се казвала Зумурруд. Щом я видял, Али Шар си казал:

— Няма да мръдна от тук, докато не видя за колко ще продадат робинята и кой ще я купи!

Смесил се с търговците. До нея застанал посредникът и се провикнал:

— О, търговци пребогати! Кой от вас ще даде най-много за тази робиня? Това е истинска перла, изкусна шивачка на завеси! Тя е утешение за търсещия, развлечение за желаещия! Започнете наддаването!

— Давам петстотин динара! — провикнал се един.

— Наддавам с двайсет! — възкликнал друг.

Провикнал се и един старец, отвратителен на вид:

— Още сто динара в добавка!

— От мен трийсет динара отгоре! — последвал го друг.

— Притурям още хиляда динара! — извикал старецът.

Търговците млъкнали. Посредникът се посъветвал с господаря на робинята, а той казал:

— Заклех се, че ще я продам само на оня, когото тя сама си избере!

Посредникът се приближил до робинята и рекъл:

— О, луноподобна, този търговец иска да те купи!

Зумурруд погледнала стареца и казала:

— Не се продавам на сломен от грижи старец! Чуй по-добре какво е казал поетът:

Да я целуна пожелах, но тя видя, че аз,

макар богат и пребогат, бях старец беловлас!

        Отказа тя и рече „Не“ без милост и без жал:

        „Кълна се в Оня, що човека от нищо е създал!“

От белите коси съвсем не се вълнувам, знай.

Не ще целувам бял памук в живота до безкрай!

Посредникът съобщил на господаря й, че тя не желае да бъде купена от стареца. Тогава той му казал:

— Попитай я кого си избира за купувач!

От тълпата излязъл друг човек и се помолил:

— Продай ми я за същите пари, които даваше старецът!

Девойката го погледнала. Видяла, че брадата му е боядисана, и възкликнала:

— Какъв срам и позор! Загребал от къната и вапсал си брадата!

„Косите твои бели боядисани са“ — рече.

„От взора ти — отвърнах — ги крия, мила, вече!“

   Изсмя се и извика: „Не секват чудесата!

   Разду се май измамата, отиде чак в косата!“

Тогава посредникът казал:

— Робиньо, я виж кой от насъбралите се тук търговци ще ти хареса, за да те продам нему.

Робинята почнала да оглежда един по един скупчените в кръг търговци. Погледът й попаднал на Али Шар.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И ПЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че сърцето на девойката се изпълнило с нежност към Али Шар, че бил надарен с пленителна хубост, живителна като северния зефир, и казала:

— Продавам се на ей този господар! За такъв като него поетът е казал:

Разбудихте лицето му прекрасно,

то очарова ме веднага властно!

        Желаете ли да остана жива,

        лицето забулете тъй красиво!

Посредникът отишъл при Али Шар и рекъл:

— Господарю, купи тази робиня! Тя сама те избра!

Али Шар свел за миг очи към земята. Надсмял се над жалкото си положение и си помислил с огорчение: „Как ли ще ми се смеят, когато им кажа, че нямам пари да я купя?“ Зумурруд видяла как той оборил глава, и казала на посредника:

— Отведи ме при него! Ще го накарам да ме купи! Сама ще се продам, ще се отдам само нему!

Посредникът я хванал за ръка и я отвел при Али Шар.

— Господарю, избранико на сърцето ми, какво чакаш, та не ме купуваш? — попитала тя. — Хайде, аз ще ти донеса щастие!

Али Шар вдигнал глава, погледнал я и рекъл:

— Не мога да те купя! Та ти струваш цели хиляда динара!

— Купи ме за сто! — казала тя.

— Нямам толкова — казал Али Шар.

— Колко не ти достигат до стоте? — засмяла се Зумурруд.

— Нямам ни стотак, ни петак! Пукната пара нямам!

Разбрала девойката, че Али Шар е без пари, и му пошушнала:

— Отведи ме ей в оная уличка уж за да ме огледаш! — той я хванал за ръка и я отвел. Тя извадила от джоба си кесия с хиляда динара и му казала: — Отброй деветстотин динара, а сто динара запази, че ще ни потрябват!

Али Шар я купил за деветстотин динара от парите в кесията. Завел я у дома. Тя прекрачила прага на къщата му, която й се сторила като безводна пустиня — нямало нито килими, нито покъщнина. Дала му нови хиляда динара и му рекла:

— Иди на пазара и купи за осемстотин динара килими и покъщнина! Купи и нещо за хапване и пийване!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ПЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Али Шар изпълнил заръката на Зумурруд, а тя му казала:

— Иди и ми купи парче копринен плат за една завеса, сребърна и златна сърма и седем цвята копринени конци!

Али Шар изпълнил поръката й. Зумурруд застлала къщата с килими, запалила свещи и двамата седнали да ядат и да пият. После си легнали и прекарали нощта прегърнати под балдахина. Щом се развиделило, девойката почнала да бродира завесата с цветна коприна. Разкрасила я със златни нишки. Направила фигура на птици, а по средата избродирала в кръг други животни. Шила и везала осем дена. Когато завършила завесата, изгладила я, сгънала я, дала я на своя господар и му заръчала:

— Иди на пазара и я продай за петдесет динара, но да не е на случаен минувач. Току-виж това станало причина да се разделим!

Али Шар отнесъл завесата на пазара и я продал на един търговец. Купил отново плат, копринени и сърмени конци, взел и храна. Всеки осем дена тя му давала по една завеса, която той продавал за петдесет динара. Това продължило цяла година.

Веднъж Али Шар занесъл завесата на пазара и я дал както обикновено на посредника. Не щеш ли, пред посредника се изправил един християнин, който му дал шейсет динара за нея. Той отказал да му я продаде. Християнинът продължил да покачва цената, докато не я спазарил за сто. Дал и на посредника бакшиш. Посредникът отишъл при Али Шар, съобщил му цената и хитро почнал да го уговаря да продаде завесата на християнина. Всички търговци се спуснали да го увещават и той накрая продал завесата на християнина с разтуптяно от страх сърце. Сетне прибрал парите и си тръгнал за вкъщи. Но усетил, че християнинът върви по петите му. Стигнал Али Шар пред къщата си, а оня — все подире му. Тогава му креснал:

— Проклетнико, още ли вървиш подир мен?

— Господарю, дай ми глътчица вода, че съм жаден! — промълвил християнинът.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ПЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Али Шар изнесъл кана с вода. Видяла го Зумурруд и го попитала:

— Любими мой, на търговец ли продаде завесата или на случаен минувач? Сърцето ми подсказва, че скоро ще се разделим!

— Продадох я на търговец! — отвърнал Али Шар.

— Кажи ми истината, за да се опитам да оправя нещата. Къде си помъкнал тази кана? — запитала тя.

— Нося малко водица на посредника!

Тръгнал да носи водата, но заварил християнина в пруста.

— Дотук ли я докара, куче проклето? — попитал го той. — Как смееш да влизаш в дома ми, без да питаш?

— Господарю, че каква разлика има между входната врата и пруста? Повъртях се малко и щях сам да си изляза!

Поел каната, напил се с вода, но не се помръднал.

— Защо не си отиваш? — попитал Али Шар.

— Господарю, вярно, пийнах си водица! — отвърнал християнинът. — Но няма да е зле да ми донесеш и нещичко за хапване, па макар само коричка сух хлебец и глава лучец!

— Пръждосвай се от тук! — провикнал се Али Шар. — Нямам нищо за ядене вкъщи!

— Господарю, щом нямаш нищо за ядене вкъщи, вземи тия сто динара и ми купи поне едно хлебче от пазара. Ще хапнем хляб и сол и ще станем приятели! — казал християнинът.

Али Шар заключил къщата и сложил резе на вратата. Взел ключа и отишъл на пазара. Купил печено сирене, бял мед, банани и хляб и ги занесъл на християнина, който му казал:

— Господарю, колко много неща си накупил! Сам не мога да изям всичкото. Защо не похапнеш с мен? Мъдреците са казали: „Който не пожелае да яде с госта си, е дете на прелюбодеянието“.

Али Шар седнал при него и си похапнал.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ПЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Християнинът взел един банан, обелил го, разделил го на две и сложил в едната половина омайно биле. После натопил банана в меда и казал:

— Господарю, опитай този банан!

Али Шар лапнал банана и се проснал на земята. Християнинът рипнал, взел ключа от къщата, изтичал при брат си и му съобщил новината.

* * *

Причината била, че брат на християнина бил оня немощен старик, който искал да купи Зумурруд за хиляда динара, а пък тя му отказала. Дълбоко в себе си той бил безверник, а само пред хората се представял за мохамеданин. Избрал си бил името Рашид ад-Дин. Когато Зумурруд го осмяла и не поискала да й стане господар, той се оплакал на своя брат. Християнинът измислил как да я отвлече с хитрост.

Той се казвал Барсум, бил магьосник — коварен, лъжлив и покварен. Измислил той хитрината, с която взел ключа, хукнал при брат си и му разказал за случилото се. Двамата се отправили към дома на Али Шар. Взели и кесия с хиляда динара, та ако срещне валията, да го подкупи. Отворил къщата, хората му се спуснали към Зумурруд и я отвлекли. Заключили вратата, а Рашид ад-Дин я завел в двореца си и я поверил на своите робини:

— Развратнице — викнал той, — аз съм старецът, когото ти отхвърли и над когото се надсмя! Ето че сега си моя, без да съм платил за тебе пукната пара!

— Аллах ще те съди, зло старче, загдето ме раздели с моя господар! — рекла Зумурруд с просълзени очи.

— Развратнице безсрамна — казал старецът, — ще видиш на какви мъчения ще те подложа! Кълна се в Исус и Пресветата Дева, не станеш ли покорна християнка, ще те измъча най-жестоко!

— И на парчета да ме нарежеш, пак няма да изменя на мюсюлманската вяра!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ПЕТДЕСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Али Шар останал да лежи на земята, докато омайното биле се изпарило от главата му, отворил очи и извикал:

— Къде си, Зумурруд!

Никой не му отговорил. Влязъл в стаята. Домът бил пуст, любимата далече. Разбрал, че християнинът е виновен за всичко. Заплакал, горчиво заридал. После изпял следните стихове:

О, милост, господари, за роба унизен!

Богат бях с любовта си, от бедност съм сразен!

   Стрелецът що да стори? По врагове стрелата

   поиска той да пусне, но скъса тетивата!

Бедите щом явят се пред момъка, тогава

набъбват, а Съдбата веднага го сразява.

Обикалял града до вечерта. Зърнала го стара добродетелна робиня и му рекла:

— Я ми разкажи за твоята беда, дано Аллах ме дари със сила, та да ти помогна!

Али Шар й разказал какво му се било случило.

— Сине, иди и ми купи една кошница като на продавачите на златни украшения! — рекла тя. — Накупи гривни, пръстени и други женски накити, ама недей да се скъпиш! Сложи всичко в кошницата и ми я дай! Ще тръгна да търся Зумурруд!

Али Шар отърчал и се върнал с нещата, които тя била поискала. Старицата облякла опърпана дреха, а на лицето си спуснала жълтеникаво покривало. В ръката си взела тояга. Сложила на главата си кошницата и тръгнала по къщи и сокаци. Вървяла от махала в махала, от улица в улица. Накрая Аллах й помогнал да намери двореца на проклетника Барсум. От него се разнасяли вопли. Старицата почукала на вратата…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ПЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Отворила й една неволница и старицата й казала:

— Нося това-онова за продан: иска ли някоя от вас да си купи нещичко?

Неволницата я поканила да влезе. Насядали жените покрай нея и всяка си купила златно пръстенче. Старицата им направила отстъпка в цената, а в това време оглеждала мястото, за да разбере откъде точно идват стоновете. Видяла плачещата Зумурруд, която лежала на земята. Познала я и попитала робините:

— Деца мои, защо горката девойка е просната на земята?

Робините й разказали цялата история.

— Деца мои — казала старицата, — развържете бедното момиче, докато си дойде господарят ви! Тогава пак я вържете и я оставете на предишното й място!

Развързали я те, нахранили я и я напоили.

— По-добре крака си да бях счупила, вместо да вляза в този дом! — казала старицата, приближила се до Зумурруд и рекла: — Дъще, не бой се! — казала й, че я праща нейният възлюблен Али Шар, и добавила: — Твоят възлюблен ще седи на скамейката под прозореца и ще ти подсвирне! Щом го чуеш, подсвирни му, вземи въже и се спусни. Той ще те поеме и ще те отведе!

Зумурруд благодарила на старицата, която отишла при Али Шар и му казала:

— Тази вечер — точно в полунощ, ще идеш до дома на оня проклетник! Лесно ще го разпознаеш. Застани отдолу и подсвирни на Зумурруд.

Али Шар зачакал с нетърпение да падне нощта. Настъпило времето за срещата. Отишъл в махалата, открил двореца и седнал на пейката. Но го оборил сънят и той заспал.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че докато Али Шар си спял, някакъв разбойник тръгнал из града. Съдбата го отвела под стените на двореца на християнина. Видял заспалия Али Шар и му отмъкнал чалмата. Не щеш ли, Зумурруд се показала на прозореца и видяла разбойника в тъмното. Помислила го за своя възлюблен. Подсвирнала му. Той също й подсвирнал. Тя се спуснала при него по въжето. Носела кесия, пълна със злато. Щом я видял, разбойникът я нарамил и побягнал. Зумурруд опипала лицето му. Брадата му била твърда като метла.

— Кой си ти? — запитала го тя уплашена.

Разбойникът отвърнал:

— Развратнице, аз съм Джуан, кюрд от бандата на Ахмад ад-Данаф! Решили сме да се гаврим тази нощ с теб до сутринта!

Зумурруд заплакала и се запасила с търпение. А пък Джуан бил дошъл на това място, защото бил казал на Ахмад ад-Данаф:

— Разбойнико, в околностите на града има една пещера, която може да побере четирийсет души. Ще мина оттам преди вас, за да скрия майка си. Ще отмъкна плячка, достойна за вас, и ще я увардя! Чакам ви на гости!

Джуан се отправил към пещерата преди другите разбойници и настанил майка си вътре. Сетне излязъл. Видял заспал войник. До него стоял вързан кон. Заклал войника, взел дрехите му, оръжието и коня и ги скрил в пещерата при майка си. Там вързал и коня. Сетне отишъл в града и стигнал до двореца на християнина. За случилото се там вече разказахме. Побягнал със Зумурруд и я оставил при майка си.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ПЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Джуан казал на майка си:

— Мамо, пази я до утре заран!

И си тръгнал. Тогава Зумурруд си рекла: „Трябва да се спася с хитрост. Не бива да дочакам да дойдат и останалите разбойници“. После се обърнала към майката на Джуан:

— Лелко, хайде да излезем на слънце да те попощя!

— С най-голямо удоволствие, дъще! — рекла майката. — Сума ти време не съм се къпала, защото тия свини ме местят ту тук, ту там!

Излязла старицата навън. А Зумурруд взела да я пощи и изтребила всичките й въшки. Накрая старицата сладко заспала. Зумурруд се преоблякла в дрехите на войника, убит от Джуан, препасала меча му, нахлупила чалмата му и станала като истински мъж. Грабнала кесията със злато и яхнала коня. Сетне си казала: „Ида ли в града, току-виж ме зърнал някой от близките на войника, зле ще си изпатя!“ И тръгнала към пустинята. Пътувала, пиела вода от потоците, поила от тях и коня — цели десет дни. На единайсетия приближила прекрасен град. В него цъфтели цветя, леели се потоци и пеели птици. Пред портата му видяла да се сбират войските, емирите и първенците. Удивила се и си рекла: „Щом жителите се трупат около портите, сигурно има някаква причина!“ И тръгнала към тълпата. Приближила се, а войниците препуснали към нея, скочили от конете и целунали земята пред нозете й, като й казали:

— Аллах да ти даде победа, господарю наш султане! На всички времена си цар, на своя век — едничък господар!

— О, жители на този град, какво става тук? — попитала Зумурруд.

— Самият щедър Аллах ти праща дар, като те провъзгласява за султан на този град! — отвърнал един от царедворците. — Тукашните жители имат обичай: ако царят им умре, без да остави мъжка рожба, воините излизат извън града и стоят в очакване три дни. Първият човек, който се зададе по пътя, става султан!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ПЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Зумурруд си казала: „Какво пък! Ще се съглася, а след като пооправя нещата си, Аллах сигурно ще ми помогне да намеря и моя възлюблен“. Тръгнала тя отпред, потеглили и войниците, влезли в града, завели я в двореца, сложили я да седне на трона.

Щом се възцарила, тя заповядала да отворят хазната и раздала пари на всички воини. Те й пожелали да царува дълго и предълго. Подчинявал й се всеки роб, народът й бил верен. Царувала известно време — издавала заповеди и забрани, а людете я уважавали и почитали заради щедростта и целомъдрието й. Отменила налози и запори, отворила занданите. Премахнала неправдите и всички я заобичали. Но спомнела ли си за своя господар, тя плачела и молела Аллаха да ги събере отново. Отдала се на пост и молитва, а пък емирите взели да си шушукат:

— Какъв богобоязлив султан!

Зумурруд си оставила за прислуга само две малки момчета евнуси. Изминала цяла година, а за нейния възлюблен — ни вест, ни кост. Обезпокоила се тя, свило й се сърцето и когато вече съвсем не можела да издържа, повикала везирите и царедворците. Заповядала им да сберат техничари и майстори, за да опънат пред двореца голяма шатра. Поставили вътре кресла за емирите, сложили трапези с най-отбрани ястия.

— Щом се появи сърпът на новолунието — наредила тя, — разгласете, че искам всички да дойдат на царската ми трапеза! Съобщете, че който не се подчини, ще бъде обесен пред вратата на къщата му!

Когато новият месец изгрял, велможите изпълнили повелята й. Зумурруд излязла на площада, а глашатаят започнал да вика:

— Хей, хора, сбирайте се всички на площада! Султанът ви кани на царска трапеза!

Хората заприиждали на тълпи. Зумурруд ги канела да седнат и да си хапнат каквото поискат. Хората ядели, а Зумурруд ги оглеждала от трона си. Ядели и пиели, а после си тръгвали, благославяйки султана.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ПЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царица Зумурруд се прибрала в двореца си, като си мислела: „Ако е рекъл великият Аллах, само тъй ще намеря своя възлюблен Али Шар“. В началото на следващия месец тя пак наредила да сложат трапезите и пак седнала на трона си. Внезапно съзряла Барсум, християнина, дето бил купил завесата от нейния възлюблен. Познала го, извикала стражата и й заповядала:

— Доведете ми ей оня, дето яде сладък пилаф! Не го оставяйте да лапа ориз от шепата си, а го разсипете на земята.

Четирима войници се спуснали към Барсум. Повлекли го за краката, взели му ориза от ръката и го изправили пред Зумурруд. Хората прекъснали яденето и рекли:

— Да видим какво ще стане!

— Тежко ти, о, синеоки дяволе! — рекла тя. — Кажи ми как се казваш и какъв вятър те е довял в нашата страна?

Негодникът скрил истинското си име и казал:

— Царю, казвам се Али! Тъкач съм! Дошъл съм тук по търговия!

— Дайте ми една дъсчица, покрита с пясък, и един меден калем! — наредила Зумурруд на хората си. Заповедта й била изпълнена начаса. Тя взела покритата с пясък дъсчица и калема и започнала да гадае. После нарисувала с калема нещо, което приличало на маймуна, вдигнала глава и се взряла в Барсум, като го попитала: — Куче пършиво, как смееш да лъжеш султана? Виждам, че си християнин! Името ти е Барсум! Говори само истината, иначе ще ти отсека главата!

— Милост, о, царю на нашто време! — възкликнал той. — Ти правилно разгада! Наистина съм християнин!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И ШЕЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Всички се смаяли от точността на царските гадания, а тя заповядала да одерат жив християнина, да напълнят със слама кожата му, да я окачат на портата на мегдана, да изкопаят яма извън града, да изгорят в нея месата и костите му и да ги затрупат със смет и фъшкии. Изпълнили повелята й.

На третия месец отново сложили трапези. Царица Зумурруд се качила на трона си. Жителите на града пак наобиколили масите и поглеждали към сладкия пилаф. Погледът й паднал върху един човек, който се задавал откъм градската порта. Зумурруд разпознала Джуан, разбойника. А той, след като оставил майка си в пещерата, казал на другарите си:

— Вчера бая плячка награбих, убих един войник и му взех коня! А снощи отмъкнах цяла кесия жълтици и една мома, по-скъпа от злато! Оставих цялото имане в пещерата при мама!

Другарите му се втурнали към пещерата, подмамени от плячката. Заварили я празна. Джуан попитал майка си какво се е случило. Тя му казала истината. Тогава той рекъл:

— Ще издиря развратницата, ако ще, вдън земя да се е скрила!

И тъй тръгнал да я дири. Най-накрая стигнал до града на царица Зумурруд. По улиците нямало жива душа. На един прозорец стояли жени. Той ги попитал защо градът е опустял. Те му отговорили, че в началото на всеки месец султанът канел народа на гуляй. Упътили го към площада. Джуан се втурнал натам, но всичко било заето. Единственото празно място било пред блюдото със сладкия пилаф. Седнал той и протегнал ръка към ориза, тя увиснала над пилафа хищно като гарванов крак. Загребал цяла шепа и вдигнал пълен юмрук към устата си.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ШЕЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Джуан взел да мачка пилафа в шепата си и топката станала колкото голям портокал. После бързо я пъхнал в уста, а тя хлътнала с шум в гърлото му. Протегнал ръка да си гребне пак, но царицата извикала войниците:

— Доведете ми оня човек и не го оставяйте да лапне пилафа от шепата си!

Войниците се втурнали към Джуан, хванали го и го отвели пред царицата, която го заразпитвала:

— Как се казваш, с какво се занимаваш и какъв вятър те довя в нашия град?

— Господарю, султане, името ми е Осман! — отговорил Джуан. — Занимавам се с градинарство! Дойдох в този град, защото търся препитание!

— Дайте ми дъсчицата, покрита с пясък! — провикнала се Зумурруд.

Донесли й дъсчицата. Тя взела калема и почнала да гадае на пясъка, като се взирала в него. След това вдигнала глава и казала на Джуан:

— Тежко и горко ти, мошенико! Как смееш да лъжеш цар като мен? Пясъкът показва, че се наричаш Джуан и се занимаваш с разбойничество!

Джуан прежълтял и затракал със зъби от страх. Помислил си, че ако каже истината, ще отърве кожата.

— Ти позна, царю — провикнал се той. — Но аз се разкайвам и искам отново да стана смирен слуга на великия Аллах.

— Нека го постигне същата участ, каквато сполетя Барсум миналия месец! — заповядала тя на хората си.

На четвъртия месец хората пак заприиждали на площада. Трапезите били сложени. Всички заели местата си. Дошла Зумурруд. Погледнала хората и видяла, че мястото пред блюдото с пилафа било празно, макар че могло да побере четирима души. И докато шарела с поглед, съзряла един човек. Спрял той до трапезата, но не намерил празно място. Видял, че мястото до блюдото със сладкия пилаф е празно, и седнал там. Зумурруд го познала. Това бил християнинът Рашид ад-Дин. Зумурруд си казала: „Благословен да е пилафът! Неверникът се хвана на въдицата!“

А за пристигането на Рашид в града имало чудновата причина.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ШЕЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че щом Рашид се върнал от път, близките му казали, че Зумурруд е изчезнала заедно с кесията жълтици. Отишъл на мегдана и заварил хората насядали пред трапезите. Не намерил къде да седне освен на мястото, където се мъдрело блюдото със сладкия пилаф. Настанил се и протегнал ръка към него. Тогава царицата извикала на войниците:

— Доведете ми оня, който е седнал до блюдото с пилафа!

Войниците го хванали и го изправили пред Зумурруд, която му рекла:

— Тежко ти, ако не ми кажеш името, занаята си и какъв вятър те довя в нашия град!

— Царю на нашето време, казвам се Рустум — отвърнал той. — Нямам занаят, тъй като съм беден дервиш!

— Дайте ми дъсчицата с пясък и медния калем! — викнала царицата.

Донесли й ги, почнала да пише с калема по дъсчицата тя, като се взирала в нея. След това вдигнала глава и казала на Рашид ад-Дин:

— Куче проклето, как смееш да лъжеш цар като мен? Името ти е Рашид ад-Дин и си християнин! Занимаваш се с хитрини, с които похищаваш робините на мюсюлманите!

— Ти позна, царю на нашето време! — запелтечил християнинът от страх.

Зумурруд заповядала да направят с него същото, както и с предишните. Заповедта й била изпълнена. Когато всички се нахранили и се разотишли по домовете си, царица Зумурруд се върнала в двореца и произнесла следните стихове:

Земята управляваха с неправда и закана,

но сетне от тираните прашинка не остана!

                Добри да бяха, щяха да видят добрини,

                но ги срази съдбата с нещастия, злини!

Сега им каза тя сурово: „О проклети,

получихте си своето! На друг се не сърдете!“

Тогава си спомнила за своя господар Али Шар. Проляла сълзи от любовна жар. Но бързо се утешила и я окрилила щастлива мисъл. Казала си: „Дано Аллах, който ми помогна да надвия враговете си, стори тъй, че да ме сбере с любимия“.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ШЕЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царицата денем раздавала правосъдие, а нощем изплаквала очите си по Али Шар. Когато настъпил новият месец, тя заповядала да сложат трапезите на мегдана. Седнала начело, а хората зачакали да им даде знак да почнат да ядат. Мястото пред блюдото с пилафа останало празно. Зумурруд вперила поглед към портата на мегдана, за да види кой ще се зададе от там. Сетне тайно се помолила: „Боже, смили се и ми върни моя господар Али Шар!“

Не била свършила молитвата си, а от портата на мегдана се задал човек, строен като топола. Стигнал до площада, но не намерил свободно място освен пред блюдото с пилафа. Огледала тя човека и разбрала, че това е нейният възлюблен Али Шар. Едва не извикала от радост, но се въздържала от страх да не се издаде пред хората.

А ето какво се било случило с Али Шар, преди да дойде на площада: Заспал той на скамейката, а когато се събудил, усетил, че е гологлав. Разбрал, че някой е откраднал чалмата му. Отишъл при старицата, която му казала какво е станало със Зумурруд. Тя му рекла:

— За всичките свои злочестини и беди си виновен само ти!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ШЕЙСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Али Шар зарязал всичко и поел на път. Вървял, вървял и накрая стигнал в града на Зумурруд. Отишъл на площада и седнал на трапезата. Протегнал ръка към пилафа, но хората се съжалили над него и му казали:

— Момко, не яж от това блюдо, че който е хапнал от него, все зло го е сполетявало!

— Оставете ме да се наям, пък каквото ще да става! — рекъл Али Шар. — Дано се отърва от този проклет живот!

Гребнал първата шепа пилаф. Зумурруд понечила да го извика, но се сетила, че сигурно любимият й е гладен. Рекла си: „По-добре да го оставя да си хапне!“ Али Шар ядял, а хората чакали да видят какво ще се случи. Когато се нахранил, Зумурруд заръчала на един от евнусите си:

— Иди при оня момък, дето яде от пилафа, и ми го доведи! Кажи му, че аз, султанът, искам да поговоря с него!

Евнухът отишъл при него и го завел при нея.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ШЕЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Али Шар се изправил пред Зумурруд, целунал земята и ничком й се поклонил. Тя отвърнала на поздрава му и го попитала:

— Как се казваш, с какво се занимаваш и какъв вятър те довя в нашия град?

— Зова се Али Шар — отвърнал, — син съм на търговец! Родом съм от Хорасан! Дойдох в този град да диря една моя изгубена неволница, която ми беше по-скъпа от зеницата на окото!

— Донесете ми дъсчицата с пясъка и медния калем! — взела тя калема и почнала да гадае върху пясъка. След това извикала:

— Ти, страннико, каза, истината! Аллах скоро ще ви събере отново!

Заповядала на един от царедворците да отведе Али Шар в банята, да го облече в пищни одежди и да му даде кон от царските конюшни, а привечер да го отведе в двореца. Царедворецът повел със себе си Али Шар, а хората почнали да си шушукат:

— Какво го е прихванало негова милост султана, че е тъй добър с този момък?

А Зумурруд с нетърпение зачакала нощта. Когато паднал мрак, тя влязла в покоите си и се престорила, че си ляга. Изпратила слугинята си да повика Али Шар и седнала в леглото, от четирите страни на което горели запалени свещи. Рекла си: „Трябва да му устроя някаква шега, за да не ме познае!“ Сетне казала:

— Ела тук на леглото и ме разтрий!

Али Шар почнал да й разтрива краката. Сторили му се меки като коприна.

— Разтрий ме и по-нагоре! — казала тя.

— Прости ми, господарю, но не смея да пипам по-високо от коленете ти! — рекъл Али Шар.

— Как дръзваш да ми противоречиш? — викнала тя. — Разтривай, инак тази нощ ще ти бъде последна! Прави каквото ти казвам! Ще те направя свой любовник!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ШЕЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че султанът рекъл на Али Шар:

— Съблечи си дрехите и легни по очи, инак ще ти отсека главата!

Али Шар се подчинил. Зумурруд легнала на гърба му. Усетил, че го докосва нещо по-нежно от коприна и по-меко от масло. Казал си: „Този цар май е по-хубав от всички жени на света!“ Като постояла малко на гърба му, Зумурруд се претърколила до своя любим. Али Шар промълвил с облекчение:

— Слава на Аллаха, че не ти стана членът!

— Той става само когато го хванат! — рекла Зумурруд. — Затова го улови с ръка, за да щръкне! Инак ще те убия!

Тя легнала по гръб, хванала ръката му и я поставила между бедрата си. Те били по-меки от коприна, като същинска баня горещи, като сърце на влюбен след беди злочести. Али Шар си помислил: „Я, чудо на чудесата! Царят има лоно като жена! И какви бедра!“ Обзела го силна страст и членът му щръкнал. Като го видяла да се чуди, Зумурруд се изкикотила и казала:

— Господарю, нима още не си ме познал? Аз съм твоята неволница Зумурруд.

Али Шар я зацелувал и запрегръщал. Взел я в скута си, любил я, станал имам на михраба й. И двамата паднали на колене, като се кланяли, ставали и сядали. Само дето „славословията“ им били съпроводени с кокетни въздишки и боричкане. Дочули ги евнусите, надзърнали иззад завесата. Видели царят да лежи по гръб. Върху него бил легнал Али Шар и се движел назад-напред. Царят дишал тежко и стенел. Евнусите си рекли: „Тези стонове не ще да са на мъж! Царят ни сигурно е от женски пол!“ Но потулили работата и нищо никому не казали.

Призори Зумурруд изпратила да повикат воините и велможите си. Щом се събрали, тя им рекла:

— Искам да замина за страната на този човек! Изберете ми заместник! Нека ви управлява, докато се върна!

Тя почнала да се стяга за път. Взела си храна, пари и дарове и двамата отпътували. Стигнали до града на Али Шар. Раздали много милостиня на бедните. Родили им се и деца. Доволни и щастливи, те живели, дорде не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва. Благословен да е вездесъщият Аллах!

Приказка за Будур и Джубайр ибн Умайр

Разправят също така, че безсъние взело да мъчи една нощ повелителя на правоверните Харун ар-Рашид. Сънят бягал от очите му. Въртял се в постелята и все не можел да заспи. Накрая повикал Масрур и му рекъл:

— Масрур, намери някой да ме поразсее, че не мога да мигна!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ШЕЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Харун ар-Рашид рекъл:

— Масрур, виж дали някой от моите сътрапезници не чака зад вратата!

Масрур излязъл, сетне се върнал и доложил:

— Господарю, пред вратата е Али ибн Мансур ал-Халия ад-Димашки.

— Веднага ми го доведи! — рекъл халифът. Масрур изпълнил заръката. Щом се явил пред халифа, Ибн Мансур се поклонил и го поздравил. Халифът отвърнал на поздрава му и рекъл: — Любезни ми Ибн Мансур, разкажи ми една от онези истории, в които си участвал! Защото, да си чул, не е като да си видял!

И Ибн Мансур заразказвал:

* * *

Както знаеш, повелителю на правоверните, всяка година отивам да си събирам вересиите от султана на Басра Мохамед ибн Сулейман ал-Хашими. Явил се бях веднъж при него и го заварих да се готви за лов.

— Любезни ми Ибн Мансур — рече ми, — метни се на коня си и ела с нас на лов!

— Любезни господарю, сили нямам да яздя! — казах му. — Настани ме в двореца за гости и нареди да се погрижат за мен!

Султанът изпълни молбата ми и тръгна на лов. Оказано ми бе голямо уважение. Нагостиха ме с най-вкусни ястия. Рекох си: „Бива ли така? Толкова пъти вече идвам от Багдад в Басра, а пък зная само пътя от двореца до градината и от градината до двореца! Я да се поразходя из града!“

Облякох най-разкошните си дрехи и тръгнах да разгледам Басра. Залутах се из градските сокаци и взе да ме мъчи жажда. Пред мене се изпречи голяма порта с две халки от жълта мед. Беше покрита със завеси от червена коприна. От двете й страни имаше по една скамейка, а над тях — решетка с лозница, която хвърляше сянка и над портата. Спрях се и взех да оглеждам мястото. Както си стоях, дочух напев и стихове:

Сърцето ми свърталище е на беда и мъка,

че за газелче нежно тъгувам аз в разлъка.

        Студени ветрове, тъгата не будете,

        аз в бога ви заклевам, дома ми забравете!

Сърцето му смекчете със укор наболял!

        Речете блага дума, вий, ветрове горещи!

        За мен, за любовта ми кажете вие нещо!

                Добро ми направете, бъдете милостиви,

                за мене спомнете, кажете му свенливо:

„Далече е любимата! Убиваш я без жал!“

Рекох си: „Оная, дето пее подобна песен, ще да е хем прекрасна, хем сладкодумна и сладкогласна!“ Приближих се до вратата и лекичко повдигнах завесите й. Видях белолика девойка с извити вежди, със сладостно сънени очи. Гърдите й бяха твърди и сочни като нарове, устните й — нежни като маргарити, устицата й — като пръстена на Сулейман, зъбите й — наниз бял, и поет, и прозаик би онемял. Досущ както словата на поета:

О, зъби — бели бисери, омайно подредени!

На вино, маргарити ухаете пред мене.

        Кой даде ви на утрото усмивката лъчиста?

        Кой с катинар заключи ви — топазови мъниста?

Знам, който ви погледне — от радост онемява,

а който ви целуне — ликува до забрава!

Докато я гледах иззад завесата, девойката се обърна, видя ме и се провикна на своята робиня:

— Я иди виж кой е тоя, дето наднича!

А тя дойде при мен и взе да ме хока:

— Не те ли е срам бе, старче? Уж си стар и побелял, а се държиш като безсрамник загрубял.

— Господарке — отвърнах, — че съм побелял, е от ясно по-ясно! Ала не съм безсрамник или грубиян, защото намеренията ми са чисти!

— Има ли нещо по-грозно от това да надничаш из чужди дворища и да зяпаш по жени от чужди хареми? — рече господарката. — Какво ще кажеш за свое оправдание?

— Господарке, моля за извинение! Не съм тъдявашен, пък и умирам от жажда.

— Приемам извинението ти! — рече девойката.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ШЕЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Ибн Мансур:

* * *

Сетне тя извика една от робините си и й рече:

— Лутф, дай на този човек да пийне водица от златната кана!

Робинята донесе кана от червено злато, украсена с бисери и скъпоценни камъни. Беше пълна с вода, примесена с благовонен мускус, и покрита с кърпа от зелена коприна. Пих дълго и жадно, като поглеждах крадешком към девойката, и накрая казах:

— Мисля си за господаря на този дом! Той беше мой приятел! Името му беше Мохамед ибн Али златаря! Беше заможен човек! Чудя се дали е оставил потомство?

— Да, остави дъщеря на име Будур, която наследи всичките му богатства!

— Да не би ти да си дъщеря му? — попитах.

— Да, аз съм дъщеря му! — отвърна тя усмихнато. После додаде: — Е, пътниче, много се заседя! Време е да си вървиш!

— Вярно е, че трябва да си вървя — рекох, — но виждам, че нещо си умърлушена. По-добре ми разкрий сърцето си! Името ми е Али ибн Мансур ал Халия ад-Димашки и съм от сътрапезниците на повелителя на правоверните халифа Харун ар-Рашид!

Като чу името ми, девойката стана от креслото си и рече:

— Бъди добре дошъл в дома ми! Ей сегичка ще те посветя в тайната си! Аз съм изоставена влюбена!

— Господарке — попитах, — кой е избраникът на сърцето ти?

— Той е Джубайр ибн Умайр аш-Шайбани, емирът на племето бану шайбан!

— Срещате ли се двамата? — попитах я. — Пишете ли си?

— Да — отвърна тя, — но той ме обича само на думи, а сърцето му не гори по мен! Погази клетвата си и не удържа на мъжката си дума!

— А защо се разделихте?

Тя заразказва:

— Веднъж си седях с тази робиня, дето ми реши косата. Щом свърши с ресането, тя почна да ми прави плитките. Плени я хубостта ми, наведе се и ме целуна по бузата! Но за зла беда възлюбленият ми неусетно се беше промъкнал у дома и видя как робинята ме целува! Науми си, че трябва да се разделим, и произнесе следните стихове:

Ако любимата обикне друг, аз нея

ще изоставя, сам ще заживея!

        Любима лоша е, щом дръзко тя нехае

        за туй, което нейният любим желае!

Оттогава ме напусна и досега от него ни вест, ни кост!

— Какво смяташ да правиш сега? — попитах.

— Искам да изпратя по теб едно писмо! — отвърна. — Ако ми донесеш отговор, ще ти дам петстотин динара. Но даже и да не ми го донесеш, ще имаш сто динара за разкарването! — сетне извика една от робините и рече: — Донеси ми мастило и хартия!

Робинята й ги донесе. Будур написа следните стихове:

Защо сме разделени, любими, и смразени!

Къде е нашта дружба в сърцата ни сродени?

                Защо се отчуждаваш и бягаш надалече?

                Неузнаваем стана, не те познавам вече!

Изрекла ли съм нещо в покруса и смущение,

то има обяснение и не едно значение.

                Спомни си — даже думите всесилни на Аллах

                във Тората неверници очерняха без страх!

Запечата писмото и ми го даде. Отправих се към къщата на Джубайр ибн Умайр аш-Шайбани. Той беше отишъл на лов. Седнах да го почакам и ето го, че се зададе. Като го видях възседнал своя вран жребец, акълът ми се взе от този хубавец! Скочи от коня, прегърна ме и ме поздрави. Беше мъж канара. Предложи ми да вляза, заповяда да донесат масата за ядене. Тя беше от хорасански клен и със златни крачета. Донесоха най-разнообразни ястия и всякакви меса — варени, печени…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ШЕЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Али ибн Мансур:

* * *

Седнах на масата, а Джубайр ми рече:

— Зачети ме и си вземи от храната!

— Кълна се в Аллаха, няма да вкуся от яденето ти, преди да сме свършили една работа! — казах.

Измъкнах писмото. Като го прочете, той го скъса, хвърли го на земята и каза:

— Уважаеми Ибн Мансур, за тебе съм готов на всичко, но не мога да изпълня желанието на съчинителката на това писмо! Тя няма да получи отговор от мен!

Рипнах и си тръгнах разгневен, но Джубайр се вкопчи в полите на робата ми и рече:

— Почакай, Ибн Мансур! Ей сегичка ще ти кажа какво ти е обещала съчинителката на писмото, макар да не съм присъствал на разговора ви! Не ти ли каза, че ако се върнеш с отговора, ще ти даде петстотин динара, а даже и да не се върнеш с него, пак ще ти даде сто динара за разкарването?

— Да, така е! — промълвих смутено.

— Бъди днес мой гост! — рече ми той. — Яж, пий и се весели! Вземи и тези петстотин динара!

Останах да му гостувам. Ядох, пих и се веселих, като му разказвах забавни анекдоти. Накрая попитах:

— Господарю, няма ли музика в твоя дом?

— Сума време вече пием без музика! — възкликна Джубайр, сетне се провикна към една от робините си: — Шаджарат ад-Дур, къде си?

Робинята дойде със сладкогласния си уд, най-прекрасно индийско изделие, седна пред нас и го сложи в скутите си. Дрънна по струните, затананика, запя и стигна до стиховете:

Който любовна сладост и горест не познава,

разлъка от сближение той трудно различава!

   Отхвърлилият пътя на любовта с презрение

   за горести и радости остава в неведение!

На горестта стакана до дъно пресуших,

на роб и на свободен дори се подчиних!

   С любимия прекарвах аз нощите безбрежни,

   нектара сладък пих от устните му нежни!

Но колко кратка беше нощта на любовта!

С настъпващото утро отиде си и тя.

   Нас да ни раздели Съдбата се зарече

   и клетвата й страшна изпълнена е вече.

Съдбата щом отсъди, отсича безвъзвратно,

че дума господарска не знае път обратно.

Щом робинята свърши, господарят й нададе силен вик и припадна.

— Зло да те забрави, старче! — рече ми тя. — Тук избягвахме музиката от страх да не припадне господарят ни. По-добре се прибери в онази стаичка и преспи там!

На сутринта при мен дойде един от слугите на Джубайр, който носеше кесия с петстотин динара.

— Ето ти обещаното от моя господар! — каза той. — Той те моли да не ходиш при девойката, което те е изпратила! Каза да сложим пепел на тази история!

Взех кесията и си тръгнах. Казах си: „Момичето ме чака от снощи! Трябва да се върна при нея! Току-виж почнала да проклина и мен, и цялото ми потомство!“ Върнах се и я заварих да стои в очакване. Като ме видя, ми рече:

— Ех, Ибн Мансур, Ибн Мансур, добре я оплеска! Аз знам всичко; когато ти си му подал писмото, той го е скъсал и го е хвърлил на земята… — и тя ми разказа какво се бе случило там дума по дума.

Тогава възкликнах:

— Ти сякаш си била с нас, Будур!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И СЕДЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Ибн Мансур:

* * *

Будур вдигна поглед към небето и изрече:

— Боже, подложи на изпитание любовта на Джубайр към мен, както изпробва вече моята любов към него! Накарай го да ме обикне!

След туй ми даде сто динара за разкарването.

Събрах си вересиите и се прибрах в Багдад.

На следната година пак отидох за Басра да прибера данъка. Отправих се към къщата на Джубайр. Скамейките пред портата бяха изпотрошени и никакъв слуга не се мяркаше. Пролях сълзи от мъка. От вътре излезе черен роб и рече:

— Старче, замълчи! Проклет да си, дето си заоплаквал този дом!

— Оплаквах го, защото негов стопанин беше един мой приятел! Казваше се Джубайр ибн Умайр аш-Шайбани!

— Слава на Аллаха, той си е все така богат, само дето Всевишният реши да го изпита чрез любовта на една мома на име Будур! Страстният му пламък го изпепели и го направи бездушен като камък — не иска нито залък да вкуси, ни глътка водица да пийне!

Влязох при Джубайр — приличаше на камък, провален в пропаст, лишен от ум и разум. Заговорих го, но не ми отвърна. Тогава един от слугите му рече:

— Господарю, изпей му нещо на висок глас! Той ще се пробуди и ще те заговори!

Изпях следните стихове:

Забрави ли Будур, или я помниш още?

Заспиваш ли, будуваш ли през твоите дълги нощи?

        Ако обилни сълзи проливаш до безкрай,

        знай, вечно ще живееш в божествения рай.

Джубайр отвори очи и ми рече:

— Добре дошъл, Ибн Мансур! Извини ме, малко съм уморен.

— Господарю, имаш ли нужда от мен? — попитах.

— Разбира се! Искам да драсна едно писъмце на Будур и да го изпратя по тебе! Ако се върнеш с отговор, ще ти дам хиляда динара! Но даже и да не ми го донесеш, ще получиш сто динара за разкарването!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА СЕДЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Ибн Мансур:

* * *

Джубайр извика една своя робиня и заповяда:

— Донеси ми мастило и хартия!

Тя изпълни заповедта му. Джубайр написа следните стихове:

За бога, господарке, за милост аз те моля,

че от любов голяма не ми остана воля!

                Обичам те безумно, изцяло твой съм аз

                и унизен се чувствам, на мъката във власт!

До вчера подценявах аз любовта човешка

и мислех, че е лесна, ала това бе грешка!

                Вълните на морето на любовта видях,

                да опрости страдалците помолих аз Аллах!

Ако сте милостиви, любов ми подарете!

Ако ще ме убивате, добри се покажете!

Запечата писмото и ми го даде. Взех го и се упътих към къщата на Будур. Повдигнах лекичко завесата на портата й. Тя беше седнала сред двайсет девици, същинска луна, заблестяла сред звезди, слънце, изгряло иззад облак. По лицето й нямаше следа от мъка. Докато се дивях на хубостта й, тя се извърна към мен, видя ме пред портата и ми рече:

— Бъди ми добре дошъл, Ибн Мансур! Влез де, влез! — влязох, подадох й писъмцето. Тя го прочете, засмя се и рече: — Уважаеми Ибн Мансур, не е излъгал оня поет, който е казал:

Ще крия любовта си по теб до този ден,

когато твоят пратеник пристигне с гръм при мен!

Сега ще ти напиша отговора, за да ти даде моят възлюблен онова, което е обещал! — тя извика една от своите робини и заповяда: — Донеси ми мастило и хартия!

Робинята й ги донесе и Будур написа следните стихове:

На клетвата съм вярна, но ти я нарушаваш!

Бях справедлива, ти от обич ме лишаваш!

        Ти пръв към мен изстина във свойто отчуждение

        и да ме изоставиш веднага взе решение!

Аз вярна ти останах в пустинята безбрежна,

честта ти аз опазих, изричах клетви нежни!

        Не ща да ти угаждам, че срещам унижение.

        Помни, че уважаваш ли, ще срещнеш уважение!

Отчаях се от тебе и гръб ще ти обърна,

с ръка ще махна бързо, от теб ще се отвърна!

— Ако Джубайр прочете тези стихове, има опасност да предаде богу дух! — рекох аз. — Но даже да беше написала нещо по-жестоко, то щеше да бъде твое право! Не забравяй, че да се прощава, е присъщо на благородните!

Очите й плувнаха в сълзи. Седна и му написа друго писмо — не ще се намери човек, който би го написал по-изящно! То съдържаше стиховете:

Не се глези, не обвинявай

и на клетви коз не давай!

        Била съм лоша, без да зная,

        ти камъка изплюй накрая!

На тебе, мили, ще предложа

да легнеш пак на мойто ложе!

        На любовта изпих стакана —

        не ме вини, че съм пияна!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА СЕДЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Ибн Мансур:

* * *

Будур запечата писмото и ми го даде.

— Господарке — казах, — с това писмо ще излекуваш болния от страст, ще утолиш жаждата на всеки страдащ от любовна власт!

Преди да тръгна, тя ми рече:

— Кажи му, че тази вечер ще бъда негова гостенка!

Зарадвах се и тръгнах. Заварих Джубайр с поглед, вперен във вратата. Прочете писъмцето, нададе силен вик и възкликна:

— Не мога да повярвам! Със собствената си ръка ли написа тия стихове?

— Господарю, че да не би хората да пишат с краката си? — отговорих.

Още не бях изрекъл тези думи, когато от пруста се разнесе подрънкването от гривните по краката на Будур. Джубайр скочи, сякаш никога не беше страдал, силно я прегърна и здравето му се възвърна. Седна, а Будур остана права. Попитах я:

— Защо не поседнеш, господарке?

— Уважаеми, Ибн Мансур, ще седна, ако Джубайр изпълни нашата уговорка! — отговори тя.

— За каква уговорка става дума? — попитах.

— Никой няма достъп до тайните на влюбените! — отвърна.

След това долепи устни до ухото на Джубайр и му пошепна нещо.

Той каза на един от робите си нещо. Робът излезе и след малко доведе кадия с двама свидетели. Джубайр също излезе за малко и се върна с чувалче със сто хиляди динара.

— Многоуважаеми кадия, скрепи моя брачен договор с тази девойка. Ето откупа! — каза му той.

Сключиха брачния договор. Будур отвори чувалчето, гребна шепа жълтици и ги раздаде на кадията и свидетелите. После върна на Джубайр чувалчето с остатъка. Станах и си тръгнах, но Будур се вкопчи в полите на робата ми и попита:

— Кажи какво си помисли току-що?

— Помислих, че трябва да си вървя! — отвърнах.

— Няма да мърдаш от тук! Щом стане време да си ходиш, сами ще ти кажем!

Останах с тях до зазоряване. Тогава Будур ми каза:

— Иди в ей онази стаичка, че вече е време за сън!

Преспах в стаичката. На сутринта от банята на къщата излязоха Джубайр и неговата любима, като изстискваха водата от къдриците си. Поздравих ги с „Добро утро!“ и щастливата развръзка. Сетне казах на Джубайр:

— Всичко, което започва с уговорка, има добър край!

— Прав си и затова ще те възнаградя! — отвърна той, повика ковчежника и му заповяда: — Донеси ми три хиляди динара!

Ковчежникът му донесе кесия с три хиляди динара. Джубайр ми рече:

— Бъди така добър да приемеш от нас тези пари!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА СЕДЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Ибн Мансур:

* * *

Взех парите и се отправих за Багдад.

* * *

След този разказ халифът въздъхнал облекчено. От безсънието му не останал и помен.

Приказка за шестте неволници

Разправят също, че един ден халифът Ал-Маамун събрал в двореца си велможите на своето царство. Сред тях имало един на име Мохамед ал-Басри. Маамун се обърнал към него:

— Любезни ми Мохамед, искам да ми разкажеш случка, за която никога не съм слушал, нека да е най-необикновената в живота ти.

И Мохамед ал-Басри заразказвал:

* * *

Някога в Йемен живеел богат и пребогат човек, който по-късно се преместил в Багдад. Решил да повика и семейството си. Прехвърлил и парите си. Имал шест неволници. Първата била белолика, втората — мургава, третата — пълна, четвъртата — слаба, петата — русокоса, а шестата — черноока. Били със съвършени обноски, певици ненадминати и надарени музикантки. Веднъж човекът ги викнал, наредил да донесат храна и вино. Пили и се веселили. Сетне той се обърнал към бялата неволница и рекъл:

— Месечинке ясна, изпей ни една хубава песен!

Тя запяла, трели разляла и заредила следните стихове:

Тебе виждам аз, любими,

пазя скъпото ти име.

          Спомня си сърцето с жар

          и окото твоя чар.

„Забрави го!“ — някой рече.

„Невъзможно, зли човече!

Знай, напразно се мориш,

няма да ме убедиш!“

Господарят й посочил към мургавата неволница и рекъл:

— На факел светлината, изпей ни и ти нещо с дивния си глас!

Тя запяла тъй, та всекиму се поиграло. Сърцата с погледа пленила и стиховете заредила:

Ще те обичам аз докрай!

Ще съм ти вечно вярна, знай!

        О, месечко, забулен с красота,

        пленяваш всичко живо по света!

Красавецо, от нежност озарен,

от повелителя небесен си дарен!

Господарят й останал възхитен и посочил към пълничката неволница. Наредил й да запее. Тя взела уда, засвирила и запяла с вдъхновение:

Щом ти, любими мой, мил, ласкав си към мен,

не искам и да зная кой друг е разгневен!

                Изгрее ли пред мене прекрасният ти лик,

                царете вдън земята провалят се за миг!

Едничка любовта ти желая в този свят!

От всички земни люде си с хубост най-богат!

Господарят й останал възхитен, посочил към слабичката робиня и рекъл:

— Хурийо райска, попей ни и ти!

Тя взела уда, настроила го, дръпнала с пръсти по струните и извисила чуден глас:

Кълна се, след раздялата живея аз в тревога,

суровия ти отказ да изтърпя не мога!

                Ти, съдниче на влюбени, раздай ни съд завчас!

                Знай, правото си свято от тебе чакам аз!

Господарят останал възхитен и посочил русокосата:

— О, Слънчице на тоя светъл ден, изпей най-хубавия си рефрен!

Тя взела уда, дръннала струните и запяла:

Имам си възлюбен, красния му лик

зърна ли, две саби заблестяват в миг.

        Нека бог го съди! Моето сърце

        милият е смачкал с двете си ръце.

Кажа ли си: „Душо, той не ти е драг!“,

ето че към него полетявам пак.

        Той от всички хора най е скъп за мен,

        но вгорчи Съдбата моя светъл ден!

Господарят останал възхитен, посочил към черната робиня и рекъл:

— Робиньо черноока, с жар изпей две думички макар!

Тя взела уда, настроила го и запяла:

Око, проливай сълзи по разлъка!

Живота си разбих от много мъка.

   Страдалка съм, че влюбена съм аз,

   завистникът дърдори между нас!

Хулителю, лицето ми бледнее,

макар сърцето рози да лелее!

   А нявга обикаляше стакана

   пригласяше му удът непрестанно.

Любимият ми беше верен още,

звезди светлееха през тъмни нощи!

   Не бях виновна, но се разделихме

   и мъката горчива споделихме!

На бузите му — рози две червени.

Тъй скъпи са, о, боже, те за мене!

   Да можеше, аз бих се поклонила

   не на Аллах, а нему с пълна сила!

Когато свършила, неволниците целунали земята пред нозете на своя господар и рекли:

— Господарю, я кажи коя е най-образована и сладкодумна между нас!

Господарят им ги погледнал, видял прелестта и красотата им, различния цвят на лицата им и рекъл:

— Всички знаете да пеете съвършено и до една сте музикантки надарени, ала сега искам всяка да погледне противоположната си дружка: бялата да се взре в черната, дебелата — в слабата, русата — в чернооката! Нека всяка от вас похвали себе си и порицае другата! Но само като си служите с доказателства от Корана или с мъдрости от преданията и от стиховете на поетите! Чак тогаз ще мога да посоча най-образованата сладкодумница!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА СЕДЕМДЕСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Мохамед Басри:

* * *

Първа станала бялата неволница, посочила към черната и рекла:

— Тежко ти, черна жено! Разправят, че веднъж бялото казало: „Аз съм светлината ясна, месечинка съм прекрасна!“ Чуй какво е рекъл поетът:

Тя е с гладки бузи, нежна е и бяла,

сякаш перла крехка скришом заблестяла!

           Със снага е стройна, нейната усмивка

           с веждите описва приказна извивка!

Стрели са очите, лъкове веждите —

сеят смърт и болка мигом сред вразите!

           Кръстчето й зърнах, бузите — венец

           от върба и мирта, шипка и синчец!

В градина е клонче израсло най-стройно,

а станът й крие достойнства безбройни!

Цветът ми е като утро омайно, като цвете ухайно, като звезда сияйна. А ето какво е казал Аллах на своя пророк Муса: „Пъхни си ръката в пазвата! Ще я извадиш бяла[1] и невредима!“ Великият Аллах е казал също: „А ония, чиито лица ще побелеят[2], се ползват от божията милост и ще пребивават вечно в нея!“ Всички дрехи ми приличат, всички хора ме обичат! Та нали снегът от небето е бял? И мюсюлманите се гордеят с белите си чалми! А при теб, черна жено, лицето ти е тъмно като мастило, като саждите на ковача, като гарван, който на разлъка грачи. А и отдавна известна е таз мъдрост голяма: умен негър просто няма!

* * *

Тогава господарят й рекъл:

— Достатъчно, седни! Каза повече, отколкото трябваше!

После посочил към черната. Тя се обърнала към бялата и рекла:

— Нима не знаеш думите на Корана: „Кълна се в нощта, когато се спусне, и в деня, когато заблести“? Ако нощта не беше по-достойна, Аллах нямаше да се закълне в нея и да я постави преди деня! Нима не знаеш, че в черните коси е красотата на младостта? Когато бял снежец посипе главата на човека, той забравя сладост, спохожда го смърт и нерадост. Ако черният цвят не беше най-достоен от всички цветове, Аллах нямаше да го постави в зеницата на окото. Чуй словата на поета вдъхновени:

Обичам всички смугли, те с младост са богати,

със смелост, най-сърцати и с погледи крилати!

        От бялото и белите обаче страх ме хвана,

        напомнят ми за старост, за гроба и савана!

А ето и думите на друг поет:

От белите са смуглите по-знойни,

За любовта ми те са по-достойни!

        Че смуглите са като устните червени,

        а белите са като лишеи по мене!

Ето и думите на трети поет:

Черна е, делата й са бели —

че очи са ярко заблестели!

        Ако мигом влюбен полудея,

        в черното е тайната, във нея!

Черен е цветът ми — и луната

свети по-сияйно в тъмнината!

Влюбените могат да се срещат само в лоното на нощта. Само това говори красноречиво в полза на черния цвят! За влюбените тъмната нощна доба е скривалище срещу злобата и клеветата. Помръква бързо милият им взор на сутринта — боят се от позор. Да, черното умее всичко да прикрие!

На срещата отивам и скрива ме тъмата.

На връщане предава ме на утро светлината.

Сред достойнствата на черното е и това, че от него се прави мастилото, с което се пишат божиите слова! А мускусът и амбрата, тъй черни и ароматни, не се ли ползват от царете? Боя се да не стана многословна, затуй ще спра да хваля черния цвят. А цветът ти, бяла жено, е като на прокажена. Говори се, че в Ада всъщност царял непоносим студ, всичко било покрито с бял скреж, за да се мъчат грешниците!

Черната неволница седнала.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА СЕДЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Мохамед Басри:

* * *

Йеменецът дал думата на пълничката неволница. Тя посочила с пръст към слабата робиня, разголила краката, китките и корема си, така че да се покажат всичките му гънки и кръглият й пъп, облякла тънка риза, под която се очертало цялото й тяло, и рекла:

— Слава на Аллаха, който ме дари със знойни телеса и с красота голяма, с прелест, на която равна няма! Аллах ме е създал подобно градина, в която растат праскови и нарове. Нали градските жители обичат тлъстите птици и ги ядат с удоволствие, а мършавите отбягват? Тлъстината има много преимущества. Чуй словата на поета:

Прости се със любимата! Керванът си отива.

За прошка имай сила с любимата красива.

                Походката й в къщата на нейната съседка

                е на кокошка тлъста — каква приятна гледка!

Всеки иска от месаря тлъсто месо. А и мъдреците са казали: „Сладостта е в три неща: да ядеш месо, да яздиш месо и да вкарваш едно месо в друго!“ Не виждаш ли, кльощава жено, че краката ти са като на врабче, като маша, с която се вари и пече! Повече приличаш на дървено разпятие, нищо в теб не радва човешкото око! Чуй от мен какво е казал поетът за теб:

Аллах, пази ме да не легна аз

с женица вейка във среднощен час!

   Ръбата е, боде ме с пълна сила.

   Събудя ли се, хич не ми е мила!

— Седни! Каза, каквото каза! — рекъл господарят и посочил към слабата. Тя била като тополка тънка, стройна, досущ тръстика неспокойна.

Тя рекла:

— Слава на Аллаха, който ме създаде тъй крехка, стройна и красива! Аз като клонче съм, на хората съм мила! Когато ставам, лека и изящна съм, когато сядам, дивна и прекрасна съм! Досега не съм виждала човек, който, като описва любимата си, да казва: „Любимата ми е същински слон или е цял планински склон“. А съм чувала да казват: „Любимата ми има строен стан, висока е, изпълнена със свян!“ Хапвам мъничко храница, пийвам глътчица водица. По душа съм веселячка, любя всякаква закачка! Аз съм лекокрил врабец, весел и игрив скорец! Аз от всички съм мечтана, от мъжете съм желана! Имам си снага прекрасна и усмивка мила, ясна! Чуй какво е казал поетът:

Снагата ти е клонче стройно,

аз образа ти носих неспокойно,

  след теб летях като обезумял,

  че от хулител бях се побоял!

Заради мене влюбени изпадат в почуда, тъгуващите — в полуда! Любимият притегли ли ме властно, аз нему в миг се подчинявам сластно. А ти, дебела жено, ядеш като слоница, за теб насита няма, страшна си гладница! Ти за приятеля не си отрада, от среща с теб не среща той наслада! Тулумът ти дебел му пречи с теб да се съвъкупява, а бутовете тлъсти — прелестите ти да опознава! В твойта мазна грубост няма капка красота, като снагата ти безформена няма друга на света! Че месото тлъсто е за заколение, у никого не буди капка съжаление! Пошегуват ли се с тебе, ти се гневиш, заиграеш ли се с някой, все тъжиш! И вместо да се киприш, ти сумтиш, а фръцнеш ли се, почваш да пръхтиш. Ненаситна си като пробита торба! По-тежка си от планина. От подвижност си лишена и не си благословена! Знаеш само да ядеш и да спиш! Като пикаеш, пикнята ти шурти, когато миеш се — като свиня грухтиш! Приличаш на мех, пълен с мътна водица, и грозна си като обезобразена слоница! Когато влезеш в нужника, търсиш някой органа ти да измие, космите му да зареши, да изтрие! Чуй словата на поета:

Тя мех с пикня е — не е лека,

бедрата й са цели два дирека.

          По цялата земя голяма

          на глупостта й равна няма.

— Седни! Каквото рече, рече! — рекъл господарят.

Тя седнала. Тогава той посочил русокосата неволница.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА СЕДЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Мохамед ал-Басри:

* * *

Русата неволница посочила към чернооката и рекла:

— За мен споменава самият Коран, а милосърдният Аллах описва цвета ми и го предпочита пред останалите. Та нали великият Аллах казва: „Жълта е, цветът й е чист и радва зрящите!“[3] Цветът ми е истинско чудо, красотата — несъмнена, прелестта ми — съвършена! Моят цвят е цвят на динари звънтящи, на звезди и на луни блестящи. Той е цвят на ябълката златна, на хубавица приятна, на шафран, на подправките царят отбран. Чуй какво е казал поетът:

Като същинско слънце е засмяна,

тя динар е във бляскава премяна!

   Шафранът блед е в своята позлата

   пред нея! Надминава тя луната!

А сега, кафява жено, ще започна да те порицавам. Очи на бивол притежаваш и душите отвращаваш! Всяко нещо с твоя цвят буди укори и злоба, ако пък на ядене е цвят — то ще да е отрова! Цветът ти е на муха проклета и е гаден като бесни псета! Той поражда смущение, знак е на тъга и омерзение! Не съм чувала да има нейде кафяво злато, кафяв бисер или рубин! Чуй словата на поета:

Землиста е на цвят като самия прах

и хората я тъпчат без капка жал и страх!

        Погледна ли я бързо, окото ми смущава,

        душата ми от нея се в миг опечалява!

— Седни! Каквото рече, рече! — казал господарят и посочил кестенявата. Тя заговорила:

— Слава на Аллаха, който не ме създаде ни дебела като мечка, нито тънка като клечка, ни бяла като от проказа заразена, ни жълта като с язва поразена, ни като сажда черна. Слава нему, че ме е създал с цвят, обичан в целия разумен свят. Всички поети възхваляват кестенявото. Чуй словата на поета:

В кафявото отколе има смисъл скрит. Ако добре го знаеш,

за белите и черните на цвят ти щеше да нехаеш.

                Изящество се крие в техните слова и с погледи кокетни

                Харут[4] те обучават в магии искрометни.

Цветът ми е желан и от царете, и от хорицата клети! Имам меко нежно тяло, струвам съкровище цяло! Нравът ми е лек, игрив, характерът — закачлив! А пък ти, жълтокоса жено, си като на Баб ел Лук слезта — жълта си и жилеста! Ти мязаш на нощна сова, на плод на дървото зокум с адска отрова! Легне ли до теб, човек се задушава, обрича се на гробовна забрава! Чуй словата на поета:

Тя жълта е, но здрава в телесата,

дъхът ми спира и боли главата.

   Душата унижавам горделива:

   целувам я, тя зъбите избива.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА СЕДЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Мохамед ал-Басри:

* * *

След като и тази неволница свършила със стиховете си, господарят помирил робините и ги облякъл в разкошни одежди. Подарил им и скъпоценни камъни — земни и морски.

* * *

Халиф Маамун изслушал от Мохамед ал-Басри приказката за шестте неволници и го запитал:

— Любезни ми Мохамед, знаеш ли къде се намират тези неволници и техният господар, за да ми ги купиш от него?

— Повелителю на правоверните — отвърнал Мохамед ал-Басри, — трябва да ти кажа, че господарят им е техен роб, влюбен в тях до гроб!

— Дай му по двайсет хиляди динара за всяка неволница! — рекъл Ал Маамун.

Мохамед ал-Басри взел парите и тръгнал да изпълни повелята му. Той уведомил господаря на неволниците, че самият повелител на правоверните иска да ги купи. Какво да прави иранецът, съгласил се. Когато девойките пристигнали в палата, халифът им предоставил прекрасни покои и взел да се събира там с тях, за да си говорят. Дивял се и се чудел на красотата им, на различието им, на сладкодумието им. Минало известно време. Ала първият им господар, след като ги продал, не могъл да изтърпи раздялата с тях. Пратил писмо до Маамун, в което му се оплакал от своята непрежалима любов в сладкозвучен стих и в рими:

Шест хубавици похити от мен.

И на шестте — привети в този ден!

   За мене те са всичко в този свят,

   без тях съм нищо, с тях съм пребогат!

Не ще забравя срещите безброй,

след тях изгубих сладък сън, покой!

   О, толкоз плач и болка има в мен,

   че предпочитам да не съм роден!

Маамун облякъл неволниците в прекрасни одежди, дал им шейсет хиляди динара и ги изпратил при техния господар. Той много им се зарадвал, заживял с тях доволно и честито, дорде не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва.

[1] Според мюсюлманската легенда Мойсей (Муса) бил син на негърка и бил тъмнокож. Става дума за оня пасаж от Корана, където се говори за разговора на Аллах с Мойсей, когато Аллах го учи на чудеса с жезъла и смяната на цвета на ръката — бел.прев. ↑

[2] Става въпрос за праведниците в деня на Страшния съд — бел.прев. ↑

[3] Става дума за Златния телец — идола, заместил бога в отсъствието на Мойсей (Муса) — бел.прев. ↑

[4] Според Корана името на ангела, изпратен от Аллах на земята да учи хората на магии — бел.прев. ↑

Приказка за Уардан месаря

Говори се също така, че по време на царуването на Хаким би амр-Иллах в Кайро живеел човек на име Уардан — търговец на овче месо. Всеки ден при него идвала жена, която му давала по един динар и му казвала:

— Дай ми едно шиле!

Уардан взимал динара и й давал едно шиле. Носачът го поемал и жената си тръгвала. На следната утрин отново се появявала. Така Уардан месарят печелел от нея по един динар на ден. Това траяло дълго. Уардан се замислил коя ли е тази жена, и си рекъл: „Тя купува всеки ден от мене стока за един динар! Нито веднъж не купи по-малко — за дирхами! Нещо не ми харесва“.

Веднъж той попитал носача коя е жената, а той отговорил:

— Аз й се чудя на акъла! Всеки ден ме кара да вземам шиле от дюкяна ти! После купува и други неща за тая сума! От един християнин взима две бутилки вино пак за един динар! След това я придружавам до везировите градини, откъдето пазарува плодове за същите пари, но оттам насетне тя ми връзва очите, за да не гледам накъде отивам. Повежда ме за ръка, накрая ми казва: „Остави нещата тук!“ Държи там друга, празна кошница! Дава ми я, след това ме хваща за ръка и ме връща на мястото, където е завързала очите ми. Развързва ги и ми плаща двайсет дирхама.

И Уардан месарят разказвал:

* * *

Щом настъпи утрото, жената дойде при мен, както й беше обичаят. Тайно я проследих, докато излезе от Кайро. Стигна до везировите градини, върза очите на носача, а аз — пак след нея. Стигнахме до един хълм. Жената застана пред голям камък, свали кошницата от гърба на носача, извади всичко от нея, върна младежа обратно, пак дойде до камъка и го повдигна. Отвори дупка и изчезна в нея. Приближих се до камъка и влязох в дупката. Видях зейнала врата от кована мед и стъпала, които водеха надолу. Спуснах се, стигнах до дълъг коридор, който беше добре осветен. Тръгнах по него и зърнах нещо като врата, която водеше към някаква стая. Там видях, че жената беше заклала шилето, отрязала бе най-хубавите му части и ги вареше в котле. Остатъците хвърли на една мечка. Като свърши с готвенето, тя се нахрани предоволно. Сетне взе да подрежда плодовете — пресни и сухи, взе вино и почна да пие от един стакан, като даваше и на мечката от него в златен тас. Накрая се напи. Мечката стана и взе да се съвкупява с нея, накрая се насити и седна. След малко скочи към жената и взе отново да се съвкупява с нея. Това се повтори двайсет пъти. След това и двамата задрямаха. Тогава си рекох: „Тъкмо сгоден случай за мен!“ В ръката си държах нож, остър като бръснач. Опрях ножа в гърлото на мечката и отрязах главата й. Жената се събуди. Като видя, че мечката е заклана, нададе силен вик.

— Уардане, така ли ми се отплащаш за добрината?

— Ти, жено, сама на себе си си враг! Свършиха ли се мъжете, та вършиш такива гнусотии с тая мечка? — попитах я на свой ред.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА СЕДЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Уардан:

* * *

— Уардане — рече жената, — чуй какво ще ти кажа! Ако не ме послушаш, това може да стане причина за твоята гибел!

— Разправяй какво си намислила! — рекох й.

— Заколи ме, както закла мечката — помоли жената. — Вземи от това съкровище, колкото ти душа иска, и си върви по пътя!

— Аз струвам повече от тази мечка! — рекох. — Върни се в лоното на Аллах и се разкай. Аз ще се оженя за тебе и заедно ще прекараме остатъка от дните си с това съкровище!

— Това е невъзможно! — възкликна тя. — Не мога да преживея загубата на мечката! Ако не ме заколиш, ще погубя душата ти!

Хванах я за косата и я заклах. Огледах мястото. Намерих толкова много злато, скъпоценни камъни и бисери, колкото ни един цар не може да притежава. Напълних кошницата на носача, покрих го с връхната си дреха и го понесох. Излязох от съкровищницата и потеглих към Кайро. Изведнъж към мен се приближиха двайсетина от хората на Хаким би амр-Иллах. Зад тях стоеше самият Хаким, който ми рече:

— Хей, Уардане! Ти ли уби мечката и жената?

— Да — отвърнах, — аз ги убих!

— Свали от главата си кошницата и от нищо не се бой! — каза ми той. — Цялото това богатство е твое и никой няма да посмее да ти го отнеме!

Сложих кошницата пред халифа. Той дръпна дрехата, която покриваше скъпоценностите, и ги огледа. После рече:

— Разкажи ми цялата история, макар че я зная, като да съм бил с вас! — разказах му всичко, а халифът рече: — Уардане, я да идем при съкровищата! — тръгнахме двамата, но заварихме вратата затворена. Халифът нареди: — Бутни вратата, Уардане! Тази съкровищница може да бъде отворена само от тебе. Тя се пази от името и от лика ти! — протегнах ръка към вратата и я бутнах. Стори ми се лека като перце. — Слез долу и извади всичките съкровища — рече Хаким. — Защото там може да се спусне само човек с твоето име, образ и качества! Нали ти откри съкровището и уби мечката и жената? Аз знаех за тази работа и очаквах да се случи! Точно така и стана!

Слязох и изнесох всичките съкровища. Халифът отнесе цялото съкровище, а на мене остави кошницата. Взех я и се върнах у дома. Отворих си дюкян на тържището.

* * *

То съществува до наши дни и носи името Тържището на Уардан.

Приказка за девойката и маймуната

Разказват също така, че един султан имал дъщеря, която се влюбила в черен роб. Той отнел девствеността й, а на принцесата така й се дощяло да се съвкупява още, че не можела място да си намери. Оплакала се на една от своите гледачки, която й казала, че маймуните го правят най-често. По случайност под прозореца минала една маймуна. Принцесата смъкнала покривалото си, погледнала я и й намигнала. Маймуната веднага се качила при нея. Тя я скрила и почнала денонощно да се съвкупява с нея.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА СЕДЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че султанът се досетил какво върши дъщеря му, и поискал да я убие. Принцесата усетила, че работата става дебела, преоблякла се като бял роб, възседнала кон и подкарала със себе си и муле, което натоварила със злато, скъпоценности и платове. Взела и маймуната. Вървяла, вървяла и стигнала до Египет. Поселила се в една къща в пустинята. Започнала всеки ден да купува месо от един млад месар, но отивала при него само следобед. Младият месар си рекъл: „На тоя бял роб нещо не му е чист косъмът!“ Веднъж тя се явила както обикновено, купила месо, а младежът тайно я проследил. Така стигнал до дома й в пустинята. Почнал да я наблюдава от тайно място. Видял, че наклала огън, наготвила месото и си хапнала. Остатъка дала на маймуната. Сетне облякла най-разкошни женски одежди. Чак тогава разбрал, че това е жена. Донесла вино, пила и дала и на маймуната. След това маймуната се съвкупила с нея много пъти. Месарят излязъл от скривалището си и се втурнал насред стаята. Маймуната поискала да го разкъса, но той я изпреварил и разпрал корема й с ножа, който носел. Девойката, като видяла, че маймуната е мъртва, надала пронизителен писък. Като се посъвзела, му рекла:

— Защо извърши това злодеяние? Заколи и мен!

Започнал да я успокоява, като я уверявал, че и той ще се съвкупява с нея толкова често, колкото и маймуната. Накрая успял да я убеди. Оженил се за нея, но не удържал на мъжкото си обещание. Не изтърпял и се оплакал на една старица. Тя му рекла:

— Донеси ми едно гърне, пълно с оцет, и един ратл младо алое!

Изпълнил заръката й. Тя сложила нещата в гърнето, то завряло и закипяло. След това му наредила да се съвкупи с девойката. Съвкупил се с нея така, та чак й прилошало. Старицата я понесла на ръце и приближила отвърстието й до гърлото на гърнето. Димът се вдигнал нагоре и влязъл в утробата й, а от там излязло нещо. Месарят видял два червея — черен и жълт.

— Първият червей е от сношението с черния роб, а вторият — от сношението с маймуната! — рекла старицата.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И ОСЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила приказката за девойката и маймуната:

* * *

След това смачкала двата червея. Оттогава насетне девойката и съпругът й, месарят, заживели в радост и охолство, докато не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва. На Вечно живия, що не умира, слава! Той цялата Вселена управлява!

Приказка за вълшебниците — притежатели на пауна, тръбата и летящия кон

Говори се, че в стари времена живял велик цар — могъщ и страховит. Той имал три дъщери, които блестели с хубостта си като разцъфтели градини. Имал и син — същински кръглолик месец. Един ден при царя влезли трима вълшебници. Първият носел златен паун, вторият — медна тръба, а третият — кон от слонова кост и абанос.

— Какви са тези предмети и каква е ползата от тях? — попитал царят.

Притежателят на пауна отвърнал:

— Ползата от този паун е следната: на всеки кръгъл час от денонощието той размахва криле и с крясък оповестява колко е часът!

Притежателят на тръбата рекъл:

— Ако тази тръба се постави над градските порти, ще служи вместо пазач — появи ли се враг, тя веднага затръбява!

Притежателят на коня казал:

— Господарю, ползата от този кон е, че щом го яхнеш, може да те отведе, в която страна пожелаеш.

Царят накарал да подложат на изпитание пауна. Той се оказал такъв, какъвто го бил описал неговият притежател. Накарал да проверят и тръбата. Тя също се оказала достойна за доверие. Тогава царят попитал двамата вълшебници.

— Имате ли някакви желания към мен?

— Искаме да ни ожениш за две от дъщерите си! — отговорили те.

Пред царя се изправил и третият вълшебник, притежателят на коня.

— Царю! — рекъл — Възнагради и мене, както възнагради моите другари.

— Искам първо да изпитам и твоето изобретение!

Тогава пред царя се изправил царският син и рекъл:

— Тате, аз ще яхна този кон, за да видя колко чини!

Възседнал той коня, смахмузил го, но конят не се помръднал от мястото си.

— Вълшебнико, къде е прехваленият бърз бяг на твоя кон? — попитал царят.

Вълшебникът посочил винта за вдигане във въздуха и му казал:

— Завърти този винт!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ОСЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царският син завъртял винта и конят полетял към облаците. Царският син се изплашил и почнал внимателно да го оглежда. Забелязал на дясната му плешка нещо, което му заприличало на петльова глава. Същото видял и на лявата.

— Спасението ми ще да е само в тези две ръчки! — рекъл си той.

Дръпнал ръчката на дясната плешка, но конят полетял по-бързо и се издигнал по-високо. Царският син натиснал другата ръчка. Движението на коня се забавило и той почнал да се спуска плавно и предпазливо към земята.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ОСЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царският син разбрал ползата от коня. След като го подложил на всевъзможни изпитания, той се приближил до земята и почнал да оглежда страни и градове — невиждани и непознати. Видял и един приказно красив град, който се намирал сред зелен оазис. Почнал да кръжи над него. Денят отивал към заник и слънцето се скривало зад хоризонта. Царският син си рекъл: „Едва ли има по-сгодно място за нощувка! Тази нощ ще преспя тук, а утре ще си ида у дома. Ще разкажа на близки, роднини и на баща си всичките си патила, ще им опиша чудните гледки, които видях!“ Почнал да дири място, където да слезе незабелязано. Съзрял насред града огромен дворец, опасан с дебела крепостна стена с високи бойници. Конят се спуснал надолу и стъпил на покрива. Царският син скочил от гърба му, седнал на покрива и почакал, докато всички заспят. Бил много гладен и жаден, че не бил вкусвал нищичко, откакто се бил разделил с баща си. Оставил коня и тръгнал да дири нещо за ядене. Видял стълба. Спуснал се по нея и стигнал до двор, постлан с мраморни плочи. В двореца нямало жива душа.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ОСЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царският син съзрял да се приближава някаква светлинка. Задавали се няколко робини. Сред тях вървяла тънка и стройна девойка — месечина ясна, досущ като словата на поета:

Нечакана в нощта изплува наполовина —

на хоризонта тъмен блестяща месечина.

        Тя стройна е! Сред людете на нея равна няма

        по красота и блясък, по хубост преголяма.

Извиках, щом видях я, от радост засиял:

„Велик да си, о, боже, Адам от кал създал!“

        Да я опазя искам със тая клетва свята:

        „Пази ми я, о, боже, създател на зората!“

Тя била дъщеря на тамошния цар. Баща й толкова много я обичал, че й бил построил дворец. Всеки път, когато тревога обхващала сърцето й, тя идвала в него да прекара няколко дни, а после отново се връщала при баща си. Същата вечер тя била решила да се поразведри със своите робини. Придружавал ги и един евнух, препасан с меч. Щом влезли в двореца, те го постлали с килими, запалили благовония и почнали да се веселят. Тогава царският син нападнал евнуха и го повалил на земята. Взел му меча, спуснал се и към робините на царската дъщеря и ги разпилял като пилци. Когато царската дъщеря видяла прелестта и красотата на нападателя си, рекла му:

— Сигурно ти си оня, който вчера поиска ръката ми от баща ми, но той ти отказа под предлог, че си бил грозен!

Няколко дни преди това синът на царя на Индия бил поискал ръката на тая принцеса, но баща й отхвърлил предложението му, защото младежът бил много грозен. Тя си помислила, че пред нея стои именно той, прегърнала го, целунала го в устата и полегнала до него. Но робините й рекли:

— Господарке, това не е човекът, който поиска ръката ти от баща ти! Оня беше грозник, а тоя е хубавец!

Отишли при поваления евнух и го свестили. Той скочил уплашен, потърсил меча си, но не го намерил. Видял, че царската дъщеря, която трябвало да пази, си говори с някакъв младеж. Приближил се и го попитал:

— Господарю, ти човек ли си, или си джин?

— Тежко ти, робе! — отговорил царският син. — Аз съм зетят на царя. Той ми даде ръката на дъщеря си и ми заповяда да легна при нея!

— Господарю — рекъл евнухът, — ако наистина си човек от плът и кръв, то царската дъщеря е само за тебе!

Сетне търтил при царя, който го попитал:

— Каква беда те сполетя, човече? Говори бързо и ясно!

— Царю всемогъщи — отвърнал евнухът, — тичай да спасяваш дъщеря си! Тя е в плен на шейтан, преоблечен като царски син!

Царят тръгнал към дъщеря си и заварил робините объркани. Попитал ги:

— Какво се е случило с щерка ми?

— Милостиви царю — отвърнали те, — докато си седяхме с нея, ненадейно ни нападна момък прекрасен като месец. Държеше меч в ръка. Попитахме го кой е, а той заяви, че ти си му дал ръката на дъщеря си.

Царят повдигнал завеската и видял царския син да седи с дъщеря му и да си говори с нея. Не могъл да сдържи яда си и се нахвърлил върху им с меч.

— Това ли е баща ти? — попитал царският син царската дъщеря.

— Да, това е татко! — отвърнала тя.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ОСЕМДЕСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царският син скочил, грабнал меча си и надал грозен вик. Царят се стъписал и разбрал, че момъкът е по-ловък от него. Затова втъкнал меча си в ножницата и попитал:

— Момко, ти човек ли си, или си джин?

— Ако не беше по-стар от мен и не обичах щерка ти, бих пролял нечестивата ти кръв! — отговорил царският син. — Аз съм потомък на хосроевите царе. Ако поискат, те могат да превземат царството ти и да разпилеят богатството ти.

Царят се уплашил и му рекъл:

— Ако наистина си царски син, за какъвто се представяш, защо проникна в двореца ми без разрешение? Защо излъга дъщеря ми, че си й съпруг? Защо й каза, че съм ти дал ръката й? Не знаеш ли, че ако заповядам, войската ми ще те погуби?

— Удивен съм от думите ти! — отвърнал царският син. — Къде ще намериш за дъщеря си по-подходящ мъж от мен? Виждал ли си някой по-сърцат, по-богат и по-могъщ?

— Кълна се в Аллаха, не съм! — отвърнал царят. — Но бих искал да те оженя за нея по закон! Ако ви оженя тайно, ще се опозоря!

— Правдиви слова изрече, царю! — рекъл царският син. — Но ако воините ти ме убият, както ме заплаши, ще се покриеш с позор! Затова постъпи така, както ще ти предложа! Утре сутринта аз ще се изправя пред тях! Колко са на брой?

— Броят им ще бъде четирийсет хиляди конници без робите, които притежавам, и без телохранителите, които също са четирийсет хиляди!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ОСЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царският син казал на царя:

— Щом се развидели, строй войската си и кажи на воините си: „Този човек ще получи от мен ръката на дъщеря ми, при условие че се срази с всички вас едновременно! Той твърди, че ще ви надвие и че вие не можете да го победите!“ Сетне ме остави да се бия с тях. Ако ме убият, честта ти ще остане неопетнена! Ако победя, ще приемеш да ти стана зет!

Царят харесал предложението, макар че мисълта за предстоящия бой с цялата му войска го ужасила. Везирът свикал военачалниците и им заповядал да възседнат конете си и да излязат готови за бран.

Ето че се зазорило. Царят заповядал войниците да възседнат конете. Предложил на царския син един от най-добрите си коне. Но той му рекъл:

— Царю, твоите коне не ми харесват! Ще възседна само оня кон, с който дойдох в царството ти.

— А къде е твоят кон? — попитал царят.

— В двореца ти! — отвърнал царският син.

— На кое точно място?

— На покрива.

— Ти май си полудял! Може ли кон да стои на покрива на двореца?

Но царският син настоял на своето и царят заповядал на един от своите хора да свали коня на госта от покрива на двореца.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ОСЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато донесли коня на царския син при царя, всички хора се стълпили да го гледат. Чудели се и се маели. Възхищавали се на майсторската му изработка, на изящното му седло, на прекрасните му юзди. Царят също го харесал. Сетне попитал:

— Момко, това ли е твоят кон? Можеш ли да го възседнеш?

— Ще го възседна само когато войниците ти се отдалечат от него — заявил царският син.

Царят заповядал на войниците да се отдалечат от коня. Царският син го възседнал и завъртял ръчката за вдигане във въздуха. Конят полетял към небесата.

— Хванете го! — закрещял царят.

— Царю милостиви — ахнали везирите, — може ли някой да хване летяща птица? Не виждаш ли, че този човек е коварен магьосник, от който те отърва самият Аллах?

Като разбрал, че царският син го е надхитрил, царят се върнал в двореца си, отишъл при дъщеря си и й разказал какво се било случило с царския син на бранното поле. Тя силно се опечалила, разболяла се тежко и легнала на постеля. Като я видял болна и сломена, баща й я притеглил до гърдите си и рекъл:

— Дъще, възхвалявай великия Аллах, че ни отърва от този хитър магьосник!

Взел да й разказва как царският син се издигнал във въздуха, но тя заридала и рекла:

— Няма да кусна залък хляб и не ще пийна глътка водица, преди Аллах отново да ни събере.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ОСЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят почнал да тъгува по дъщеря си. Както и да се опитвал да я приласкае, копнежът й по царския син все повече се усилвал.

А пък царският син от царските хора успял да научи имената на града, на царя и на неговата дъщеря. Градът се казвал Сана. Бързо литнал и стигнал до бащиния си дворец. Кацнал на покрива, оставил коня там, слязъл и се явил пред баща си. Царят станал, притиснал го до гърдите си. Царският син го попитал къде е майсторът на коня, а баща му рекъл:

— Вълшебникът лежи в затвора от деня, когато ти ни напусна.

Царският син заповядал да освободят вълшебника от затвора и да му го доведат. Той го дарил с разкошни одежди и му оказал големи почести. Царят обаче не го оженил за последната от дъщерите си. Вълшебникът силно се разгневил, съжалил, че напразно бил дал коня си, и разбрал, че царският син е разгадал тайната на летенето.

— Съветвам те — казал царят на сина си — да не се приближаваш до коня, нито да го яхаш! Ти не познаваш устройството му и само си въобразяваш, че можеш да го управляваш!

Царският син разказал на баща си за любовта си към царската дъщеря и за патилата си с баща й.

Призори младежът изтичал при коня и се метнал на гърба му. Завъртял винта и конят полетял. На сутринта баща му го потърсил, но не го намерил. Отишъл на покрива. Погледнал към сина си, който се бил издигнал високо във въздуха, и си казал: „Бога ми, ако момчето ми се върне здраво и читаво, ще взема този кон и ще го скрия, няма да го оставя в ръцете му, та да не се тревожа повече!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ОСЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царският син спрял над град Сана и кацнал върху покрива на двореца. Промъкнал се в покоите на царската дъщеря. Тя лежала в постелята си, заобиколена от робини и гледачки. Щом чула гласа му, скочила, прегърнала го, почнала да го целува по челото и да го притиска до гърдите си. Царският син й рекъл:

— Любима, страшно ми липсваше през цялото време!

— Ти повече ми липсваше — отвърнала му тя — и ако се беше забавил още малко, сигурно нямаше да ме завариш между живите! Как ти даде сърце да ме напуснеш? Та мога ли да живея аз без тебе?

Царският син на свой ред рекъл:

— Ела с мен в моята страна и в моето царство!

— С най-голямо удоволствие! — казала тя.

Царският син се качил с нея на покрива, метнал се на коня, сложил я да седне зад гърба му, накарал я да се притисне до него и здраво я вързал за себе си. Завъртял винта и конят полетял. Робините запишели и хукнали да съобщят на баща й и майка й. Погледнал царят към небето и видял абаносовия кон с дъщеря му и царския син, който се издигал във въздуха. Царят се ядосал и се провикнал:

— Хей, царски сине! Заклевам те в името на Аллаха, имай милост, не ни разделяй с любимата ни дъщеря!

— О, неземна красавице, искаш ли да те върна при майка ти и баща ти? — попитал я царският син.

— Не, господарю! — отвърнала тя. — Искам да бъда с теб където и да си, защото те обичам повече от всичко на света, даже повече от тате и мама!

Царският син подкарал коня плавно и леко, за да й достави радост. Летял с нея, докато стигнал до града на баща си. Спуснал се в едни овощни градини, където обичал да се разхожда с баща си. Въвел я в любимата си беседка, спрял абаносовия кон до вратичката й. Заръчал на любимата да пази коня и й казал:

— Стой тука, докато при тебе дойде моят пратеник! Аз отивам да ти приготвя дворец и да ти покажа своето царство!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ОСЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царският син оставил девойката, отправил се към града, явил се при баща си и му казал:

— Татко, доведох царската дъщеря! Оставил съм я в овощните градини. Дойдох да те уведомя за пристигането й, за да я посрещнеш и да й покажеш царството си!

Царят заповядал на поданиците си да украсят града, качил се на коня в най-празнични одежди и възглавил шествието на своите придворни. А царският син приготвил за бъдещата си жена покои от зелена, червена и жълта коприна, настанил там индийски, византийски и абисински робини, украсили стаята и с невиждани по своя блясък съкровища. Сетне тръгнал към овощната градина. Влязъл в беседката, но не намерил нито момичето, нито коня. Почнал да обикаля градината като обезумял. Разпитал пазачите дали не са забелязали да се е мяркал някой.

— Видяхме само персийския вълшебник! — отговорили те. — Събираше лековито биле!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА И ДЕВЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царският син разбрал, че сигурно вълшебникът е похитил девойката.

* * *

Когато той я оставил в беседката, съдбата пожелала в градината да влезе персийският вълшебник, за да събира лековито биле. До ноздрите му достигнал аромат на мускус и благовония, които се разнасяли от царската дъщеря. Отправил се вълшебникът натам, стигнал до беседката и видял коня си пред вратичката. Почнал да го разглежда и се уверил, че е невредим. Поискал да се качи на него, но първо решил да надзърне в беседката. Съзрял вътре девойката и разбрал всичко.

— Кой си ти? — попитала царската дъщеря.

— Господарке, аз съм царски пратеник — отговорил той. — Царят ми заповяда да те пренеса в друга градина!

Царската дъщеря му повярвала и тръгнала с него.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че вълшебникът се качил на коня и сложил девойката отзад, завързал я за себе си и завъртял винта. Конят се раздвижил, затреперил и хвръкнал във висините. Летял, докато градът се изгубил от погледа му.

— Хей, ти! Нали уж си пратеник на царя! Къде остана царският син?

— Аллах да убие царския син! — отговорил вълшебникът. — Той ме измами!

— Тежко и горко ти! — възкликнала царската дъщеря. — Как смееш да нарушаваш заповедите на своя господар?

— Той не ми е никакъв господар! — рекъл вълшебникът. — Това беше само уловка. Този кон е мое творение! Царският син го похити от мен! Сега и конят, и ти сте мое притежание! Ще измъча душичката му, както той се опита да измъчи моята! Никога вече няма да стане господар на коня ми!

Девойката заплакала и заридала, а вълшебникът летял, летял и стигнал до страната на ромеите. Спуснали се на зелена поляна с много ручеи и дървеса близо до един град, управляван от могъщ цар. Случайно него ден царят бил излязъл да половува. Вълшебникът не усетил кога робите на царя връхлетели връз него и го хванали заедно с девойката и коня. Като видял грозния и отвратителен вълшебник и красивата девойка, царят я попитал:

— Хубавице, какъв ти се пада този старец?

— Той ме отвлече насила! — отговорила тя.

Царят заповядал да набият вълшебника. Били го, та едва не умрял. Сетне заповядал да го хвърлят в тъмница и отвел девойката и коня, без да знае на какви чудеса е способен.

* * *

След изчезването на любимата царският син се приготвил за път, взел пари и потеглил да я дири от страна в страна и от град на град. Тежко му било на душата. Навред разпитвал за абаносовия кон, но всеки запитан изпадал в недоумение. Стигнал чак до град Сана, но там заварил само баща й да тъгува за нея. По обратния път се отправил към страната на ромеите…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ДЕВЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царският син попаднал в един хан. Видял неколцина търговци, които седели и си приказвали. Настанил се наблизо и чул един от тях да казва:

— Видях чудо невиждано! Бях тръгнал по търговия в един далечен край, в този и този град! — търговецът разказал всичко, което тамошните жители говорели за своя цар, за чуждата царска дъщеря, за вълшебника и за абаносовия кон.

Царският син се присламчил към търговците и почнал да ги подпитва внимателно. Най-сетне научил каквото го интересувало. Щом пукнала зората, момъкът потеглил на път. Вървял, що вървял, накрая стигнал до града. Пазачите при градските порти го спрели и го заразпитвали кой е, защо е дошъл тъдява и какви занаяти владее. Царският син отказал да им каже и пазачите го повели към затвора. Като видели хубостта и прелестта му, тъмничарите се смилили и го оставили да седи при тях. Донесли му храна и той се наял до насита. Те го попитали:

— От кои земи идеш?

— Аз съм от Персия! — отвърнал. — От страната на Хосроите!

Тъмничарите се разсмели и един от тях рекъл:

— Ех, ти хосроецо, какви ли приказки не съм чувал, но нивга не съм виждал по-голям лъжец от хосроеца, дето лежи тук в затвора!

— Няма по-грозен и по-отвратителен от него! — добавил друг тъмничар. — Царят го срещнал случайно, когато бил на лов. С него имало една девойка — ненадмината красавица, и някакъв великолепен кон от черен абанос. Сега девойката е при царя, той е влюбен в нея, но тя го отблъсква, сякаш е обладана от зли бесове. Ако онзи човек наистина е вълшебник, за какъвто се представя, непременно трябва да я излекува! Царят какво ли не прави, за да я изцери, но уви! А пък грозникът лежи сега тук, в тъмницата. По цяла нощ плаче и се вайка над горката си участ и не ни дава да спим!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ДЕВЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че тогава на царския син му дошло на ум да поговори с вълшебника. Когато на тъмничарите им се доспало, той се промъкнал до килията на вълшебника и го чул да плаче:

— Каква тежка беда ме връхлетя заради злото, което сторих на царския син! Бог ме наказа, загдето похитих девойката! Така ми се пада! Полакомих се за нещо, дето не е за мойта уста лъжица! Който хвърчи нависоко, пада ниско!

— Докога ще плачеш и ще се вайкаш? — заговорил на персийски царският син. — Нима само ти си в тежко положение?

Вълшебникът почнал да се оплаква от мъките и страданията си и разказал всичко.

Щом се развиделило, тъмничарите извели царския син от затвора и го изправили пред царя, който го попитал:

— От кои земи идеш, как се казваш, какъв ти е занаятът и защо си дошъл в нашия град?

— Името ми на персийски е Хардже! — отговорил царският син. — Идвам от Персия! Обикалям страни и градове, за да трупам знания и опит. Видя ли някъде болен, начаса го изцерявам!

Царят му казал, че в двореца има една болна девойка, и добавил:

— Ако я изцериш, ще получиш от мен всичко, каквото пожелаеш!

— Аллах да укрепи десницата ти, царю! Обясни ми каква е болестта й! — царят му разказал всичко. — Милостиви царю, а къде е конят, който ти си заловил с вълшебника и девойката?

— Конят е при мен! Пазят го в една от стаите на двореца!

И царският син си рекъл: „Ще трябва първо хубавичко да огледам коня! Ако е цял и невредим — добре! Ако пък е повреден, ще измисля някоя хитрина, за да се измъкна“. Обърнал се към царя:

— Царю, позволи ми да видя коня! Може пък да открия в него тайната на изцелението на девойката! — казал той. Царят го завел при коня. Царският син внимателно го огледал и видял, че си е цял-целеничък. Много се зарадвал и рекъл: — Аллах да укрепи десницата ти, царю! Пусни ме сега да прегледам девойката! Ще се помоля преди това, та дано Всевишният ми помогне да я излекувам чрез коня!

Царят го отвел при девойката. Царският син я заварил да се мята и да се тръшка по земята — но тя се правела на луда, за да не се приближава никой до нея. Той веднага преценил какво трябва да се направи, и й казал:

— От нищо не се бой, слънце на дните ми! — заговорил я нежно и ласкаво, тя го познала, извикала тъй силно от радост, че чак й прилошало. Той доближил устни до ухото й и пошепнал: — Изкушение прекрасно, запази тайната, от която зависи животът ни, и се въоръжи с търпение!

Сетне напуснал стаята и се явил при царя радостен и щастлив:

— Милостиви царю — казал той, — с твоя помощ успях да разгадая болестта! Ела сега двамата да я навестим, прояви към нея внимание, стопли я с нежно обещание!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ДЕВЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят отишъл при девойката. Тя целунала земята пред нозете му. Той не могъл място да си намери от радост и рекъл на царския син:

— Заслугата е твоя! Нека Аллах ти дари сполука!

— Пълното й изцеление — заявил царският син — ще зависи от следното: трябва да отидеш на мястото, където си срещнал девойката, да вземеш и абаносовия кон! Там аз ще изгоня от нея беса, ще го затворя и ще го убия!

Царят изпълнил заръката. Царският син заповядал да оставят девойката и коня на такова разстояние от царя, че той и войнството му едва да ги виждат. Сетне му казал:

— С твое разрешение искам да запаля благовония и да изрека своите заклинания! След това ще затворя беса! Сторя ли това, конят ще потегли и ще дойде при тебе!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че сетне царският син яхнал коня, поставил девойката зад себе си, накарал я да се притисне о него и я вързал за тялото си. След това завъртял ръчката и конят се издигнал в небето. Войниците гледали коня, докато се изгубил от погледите им. Царят чакал половин ден завръщането им. Като не се върнали, се отчаял и почнал горчиво да се кае, подбрал войската си и се прибрал в града. Там везирите го утешавали; докато забравил за девойката.

* * *

А пък царският син се упътил към града на баща си. Летял, що летял, накрая се спуснал на покрива на двореца. Настанил девойката там, отишъл при баща си и майка си и им съобщил, че е довел невестата си.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ДЕВЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царският син вдигнал голям пир и поканил всичките жители на своя град. Те яли, пили и се веселили цял месец. След това отишъл при царската дъщеря и радостта от срещата им била голяма.

А пък баща му счупил абаносовия кон, за да не литне никога вече. Царският син написал писмо на бащата на девойката, в което му съобщил, че тя е при него, че се е оженил за нея и че тя се чувства много добре. Проводили писмото по важен пратеник, натоварен с много дарове. Пратеникът предал писмото и даровете. Царят на свой ред избрал скъп дар за зет си и му го изпратил по същия пратеник.

А когато царският син след смъртта на баща си поел управлението на държавата, се прославил като справедлив, мирен и благочестив цар. Всички живели доволно и честито, докато не дошъл онзи, който сладости прекъсва, близък от близък откъсва, дворци разрушава и гробовете с мъртви населява.

Приказка за Унс ал-Уджуд и неговата любима Уард фи-л-Акмам

Разказват също така, че в стари времена живял могъщ цар. Той имал везир, който се казвал Ибрахим. Везирът имал дъщеря с рядка красота и прелест. Тя превъзхождала всички със своя блясък и съвършенство.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ДЕВЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя заразказвала:

* * *

Разправят, царю честити, че везирската дъщеря имала остър ум и изискани обноски. Обичала да събеседва, да пийва вино, обожавала прекрасните на вид хора, нежните стихове и забавните истории. Добрите й обноски карали хората да я обичат. Тя се казвала Уард фи-л-Акмам. Царят обичал да му бъде сътрапезница, защото имала изящни обноски.

Той имал обичай да събира всяка година велможите си и да играе с тях на топка. В деня, когато неговите хора се събрали, дъщерята се изправила до прозореца да погледа и видяла в редиците на царските воини момък, който нямал равен на себе си по хубост — лицето му сияело, зъбите му блестели в приветлива усмивка, бил с дълги ръце и широки плещи.

Взела тя една ябълка и я хвърлила към момъка, който вдигнал глава и я видял на прозореца. Щом я зърнал, веднага се влюбил в нея и изпял следните стихове:

Стрелец или окото ти улучи мен?

В сърцето влюбено съм пряко поразен!

        Стрела с нишан ли ми изпрати в миг,

        или войска дойде от твоя лик?

Когато играта свършила, Уард фи-л-Акмам попитала своята дойка:

— Как се казва момъкът, който току-що ти показах?

— Казва се Унс ал-Уджуд — отвърнала тя.

Девойката поклатила глава. Легнала си да спи, но мисълта й трескаво работела. Сетне завъздишала и изпяла следните стихове:

Със право зоват те тъй, Унс ал-Уджуд,

със своята щедрост и слава прочут!

        Ти светъл си месец и твоят мил лик

        простори вселенски огрява за миг!

Сред всичките хора си най-именит,

на хубостта цар си — безспорен, честит!

        Снагата ти клонче е с щедрост голяма,

        която на себе си равна тук няма!

Юнаците биеш ти с ярост безкрайна,

над всичко е твоята хубост сияйна!

Написала стиховете на лист хартия и го завила в парче коприна, извезано със златна сърма. Сложила ги под възглавницата. А една от дойките й, която я видяла, почнала да я приспива с приказки. Девойката заспала, а тя прочела листа със стиховете. Разбрала, че Уард фи-л-Акмам е влюбена в Унс ал-Уджуд, и върнала листа на предишното му място. Когато господарката й се събудила, дойката й казала:

— Господарке, любовта е силно нещо! Да я криеш, значи да стопиш душата си и от мъка да се поболееш! Затова разкрий пред мен любовта си! Никой няма да те упрекне за това!

— Дойке мила, какъв е лекът за любовната страст? — попитала Уард фи-л-Акмам.

— Лекът е в срещата с любимия! Това може да стане, като започнеш да му пишеш любовни писъмца, пълни с нежни думи. Това сближава влюбените и облекчава трудностите, които могат да възникнат пред тях. Ако имаш някаква заръка, господарке, аз съм готова да опазя тайната ти и да занеса писмото, което си написала! — Уард фи-л-Акмам нищо не продумала и жената продължила: — Господарке, сънувах човек, който ми рече: „Твоята господарка и Унс ал-Уджуд се обичат! Разнасяй любовните им писма и пази тайните им! В замяна ще бъдеш богато възнаградена!“ Ето, разказах ти своя сън, сега всичко зависи от тебе!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ДЕВЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Уард фи-л-Акмам попитала дойката:

— Можеш ли да пазиш тайни, дойке?

— Как да не мога — отговорила тя, — та аз съм една от най-достойните сред свободните жени!

Девойката извадила листа със стиховете и рекла:

— Занеси това писмо на Унс ал-Уджуд, а сетне ми донеси отговора!

Дойката взела писмото, влязла в дома на Унс ал-Уджуд и му предала писмото. Той го прочел, а на гърба му написал следните стихове:

С любов теша сърцето, за да не се издам,

но виден отдалеч е сърдечният ми плам!

                Сълза ли текне, казвам: „Окото е ранено!“ —

                клеветник да не види душата ми сломена!

Свободен бях, не знаех какво е туй любов,

сега сърцето носи кръст тежък и суров.

                Сега за мене знаете, таз жалба е за вас,

                че от любов сразен съм, смилете се в тозчас!

Аллах, пази лицето, дарено с красота,

че негов роб са месецът, звездите по света!

                Душата си аз давам за среща благодат,

                че Тя за мен е Раят, а отказът е Ад!

Момъкът сгънал писмото, целунал го и го дал на пратеницата. Тя го взела, върнала се при господарката си и й го дала. Уард фи-л-Акмам го целунала, отворила го и го прочела. В долната част на листа написала следните стихове:

Сърцето ти, любими, по мене да пламти!

Търпи! Честит ще бъдеш със любовта ми ти!

        Защото вече зная за любовта ти чиста,

        за мъката, гнетяща сърцата ни лъчисти!

Ще те даря със близост, със среща тъй мечтана,

но не един пазач помежду нас застана!

        А падне ли нощта, от силната ни страст

        ще запламтят сърцата ни на любовта във власт!

Съня си аз прогоних и нямах миг покой —

сърцето ми спохождат страдания безброй!

        Да крием любовта си, е свят закон, затуй

        завесата не вдигай, а думите ми чуй!

Сърцето по сръндака тупти с любов гореща.

Дано не се уплаши и дойде с мен на среща!

Уард фи-л-Акмам сгънала листа и го дала на дойката.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ТРИСТА ДЕВЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че дойката тръгнала към везирския дворец. Срещнал я един от царедворците и я попитал:

— Къде отиваш?

— Отивам на баня! — отговорила тя.

Но от силната уплаха изпуснала писмото до входната врата. Един от евнусите го видял и го вдигнал. А пък везирът тъкмо бил излязъл от харема си и седял на постелята си. Влязъл при него евнухът с писмото в ръка и рекъл:

— Господарю, намерих това листче пред двореца и го прибрах!

Везирът разгърнал писмото и видял, че е изписано със стихове. Прочел го, познал почерка на дъщеря си. Отишъл при жена си цял в сълзи, които подмокрили чак брадата му.

— Защо плачеш, господарю! — попитала тя.

— Вземи това листче и виж какво пише там! — отвърнал той.

Жена му прочела листчето и разбрала, че е любовно послание от дъщеря й Уард фи-л-Акмам до Унс ал-Уджуд. И тя на свой ред щяла без малко да се разплаче, но се овладяла и преглътнала сълзите си.

— Господарю, няма полза да плачем! — казала тя. — Нека измислим нещо, та да защитим честта ти и да опазим в тайна любовта на дъщеря ни!

— Боя се по две причини — рекъл везирът. — Първо, защото Уард фи-л-Акмам е моя дъщеря. Второ, защото Унс ал-Уджуд е любимец на самия султан! Какво ще ме посъветваш?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТНАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че жената на везира му рекла:

— Почакай ме да се помоля и да поискам съвет от Аллаха! — направила два метана, както се полагало при подобни случаи, и казала на съпруга си: — Посред Морето на съкровищата има една планина, която се нарича Планината на бездетката. Достъпът до нея е много труден! Настани дъщеря ни да живее там!

Везирът се уговорил с жена си да построи на планината непристъпен дворец, да засели там дъщеря им, да й доставя храна веднъж в годината и да пусне в нея само хора, които да я забавляват и да й слугуват. Събрал той дърводелци и строители, изпратил ги в планината и те построили непристъпен дворец, невиждан и нечуван. Заповядал да приготвят храна и да стегнат за път един керван. Отишъл при дъщеря си и й заповядал да се приготви за път. Сърцето й подсказало, че я чака дълга раздяла с любимия. Когато видяла, че няма какво да стори, тя се разридала. Сетне написала на вратата следните стихове, с които разкривала страстта и мъката си:

Заклевам те, мой дом, щом утре призори

любимият ми мине и с поздрав ме дари,

                предай му ти от мене привет уханен, мил,

                защото той не знае, че мракът ме е скрил!

В кои земи, не зная, отивам в този час —

набързо и потайно отведена съм аз

                в среднощна доба. Птици в гората си стоят

                по клоните — оплакват ме и песни ми редят.

За мен Съдбата рече: „Тежко й в този час!“

Че горката раздяла застана между нас!

                Стакана на разлъката препълнен щом видях —

                че ще да го изпия насила аз разбрах!

Реших да го посрещна красиво и с търпение,

но те сега са ми тъй слабо утешение!

Уард фи-л-Акмам се качила на една камила, керванът потеглил, пресякъл степи, безводни пустини и стръмни урви и накрая стигнал до Морето на съкровищата. Керванджиите разпънали шатри, а за Уард фи-л-Акмам построили голям кораб. Качила се тя на него заедно с жените, които я придружавали. Везирът бил заповядал на хората от екипажа, щом стигнат до планината и настанят Уард фи-л-Акмам в двореца, да се върнат обратно и като слязат на брега, да го разбият на парчета. Моряците изпълнили заповедта му.

* * *

На другата сутрин Унс ал-Уджуд станал и тръгнал по султанска служба. Пътьом минал покрай вратата на везирския дворец. Погледнал към вратата и видял изписани на нея стиховете, за които споменахме. Причерняло му пред очите, а сърцето му запламтяло от мъка. Върнал се у дома, преоблякъл се така, че никой да не го познае, излязъл в късна нощна доба и тръгнал, накъдето му очи видят. Както вървял из степи и пустини, пред него се изпречил лъв. Устата му била широка като порта. Зъбите му — като слонски бивни. Унс ал-Уджуд разбрал, че го чака сигурна смърт, и се приготвил да умре. Но си спомнил — бил чел някъде, че ако човек се опита да залъже лъва, той няма да го закачи, защото лъвовете обичали ласкавите думи и давали ухо на похвалите.

— О, горди лъве! — заговорил той. — Храбрец на пустинята, юнако, смелчако над смелчаците, царю на животните, аз съм един нещастен влюбен, сломен от любов и разлъка! Смили се над моята страст и любов!

Лъвът отстъпил, седнал на задните си крака, вдигнал глава и взел игриво да маха с опашка, а Унс ал-Уджуд произнесъл следните стихове:

Нима ще ме убиеш, пустинни лъве смел,

преди да съм се срещнал с любима, път поел?

                Не съм животно диво и нямам тлъстини,

                разлъката докара ми нечувани злини!

Раздяла, горка мъка ми сломи сърцето,

в саван сега е сякаш мойто тяло клето!

                О, лъве, ти си влизал във не един двубой,

                хулителя не радвай, далеч от мене стой!

Аз влюбен съм, задавят ме обилните сълзи,

разлъката дълбоко в сърцето ме срази!

                За мъката си мисля във късен нощен час,

                не зная що да сторя, от горест и от страст!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че лъвът станал и тръгнал към Унс ал-Уджуд. Бил много умилен, а очите му — пълни със сълзи. Той го близнал и му дал знак да го последва. След известно време Унс ал-Уджуд видял следи от керван в пустинята. Разбрал, че това са дирите от хората на Уард фи-л-Акмам и тръгнал по тях, а лъвът се отдалечил.

Унс ал-Уджуд продължил по следите много дни и нощи и накрай стигнал до бурно море с разпенени вълни. Разбрал, че любимата му е отпътувала по море. Изгубил надежда, че ще я види отново. Огледал се, никого не видял. Побоял се от дивите зверове и се изкачил на една висока планина. Докато стоял там, чул човешки глас, който идел от някаква пещера. Разбрал, че там живее отшелник, напуснал мирската суета. Унс ал-Уджуд завъздишал и произнесъл следните стихове:

Какъв е пътят да постигна свойта цел,

та да не страдам в мъка без предел?

        От ужаси без време побелях,

        глава, сърце от мъка поболях!

Не срещнах в любовта си утешител,

другар във болка, милостив лечител.

        О, любовта ми струва много мъка,

        Съдбата зла ми отреди разлъка!

О, страшен ден! Дома й приближих,

на дверите видях изписан стих.

        С горещи сълзи напоих земята.

        От хората скрих тайната си свята.

Отшелнико, ти в пещерата скрит!

На любовта и мъката си сит.

        Сега, след страшна болка изживяна

        дали ще стигна до целта мечтана?

— Имаш моята милост! — чул той глас отвътре.

Приближил се и поздравил отшелника, който го попитал:

— Какво правиш по тия места? — Унс ал-Уджуд му разказал всичките си патила. Отшелникът го изслушал и му рекъл:

— Е, младежо, прекарал съм тук в уединение цели двайсет години и едва наскоро зърнах наблизо хора! Те построиха кораб. Няколко души се качиха в него и потеглиха. После част от тях се върнаха, счупиха кораба и си тръгнаха. Мисля, че те са хората, дето търсиш!

И той изпял следните стихове:

Не ме мисли невинен, о, Унс ал-Уджуд!

Че страст и мен погуби, със нея бях прочут!

        Познах аз любовта от младостта си ранна,

        кога милувка срещах от майчините длани.

На любовта бях пленник, добре познах я аз,

попитай я за мене — ще чуеш моя глас!

        На горестта отровата до края аз изпих,

        отслабнах и увехнах, от мъка се стопих.

Бях силен в младостта си, ала изнемощях,

очите на жените сразиха ме без страх!

        Че среща без разлъка не знае любовта

        и крайност крайност гони навсякъде в света!

И всички мили влюбени погиват от любов,

но грях е да забравиш, дочул метежен зов!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че отшелникът прегърнал Унс ал-Уджуд и му казал още:

— Тази нощ ще се помоля и ще поискам съвет от Аллаха какво трябва да направиш!

* * *

А пък Уард фи-л-Акмам влязла в новия си дворец, видяла колко хубаво е обзаведен, и рекла:

— Не е лошо мястото, ала любимият ми не е тук!

Сетне седнала до прозореца. Спомнила си всички свои премеждия. Обладали я силна любов и страст, проляла сълзи и изпяла следните стихове:

Кому да се оплача за своята любов?

За тежката раздяла, за жребия суров?

        На вейка заприличах, покри лицето здрач

        от тежката разлъка, от мъка и от плач.

Че тука ме заточиха насила и без срам,

любимият не може да полети насам!

        На слънцето се моля с привет да го дари

        на заник и когато се вдига призори!

Ликът му затъмнява луната с красота,

а тънкият му стан най-личен е в света!

        Да имитира роза лика му, щом реши,

        веднага аз й казвам, че бледа е, греши!

Устата му е ручей от нежна благодат,

тя угасява пламъка със най-приятен хлад!

        Не ще го аз забравя — сърце, душа е той,

        изгора, вещ лечител в любовния ми зной.

* * *

А през това време отшелникът казал на Унс ал-Уджуд:

— Спусни се в долината и ми донеси палмово лико!

Унс ал-Уджуд изпълнил поръчението на отшелника. Той взел ликото, заплел го и направил от него мрежа.

— На дъното на долината растат храсти, чиито корени са сухи! — казал той. — Напълни с тях тази мрежа! Сетне я вържи и я хвърли в морето! Седни отгоре й и плувай! Може би ще стигнеш до целта си! Който не рискува, той не печели!

Унс ал-Уджуд се сбогувал с него, спуснал се в долината и направил всичко така, както му било казано. Доплувал с мрежата насред морето, вълните го подхвърляли и накрая съдбата го изхвърлила на Планината на бездетката. Слязъл на сушата гладен и жаден. Заситил се с плодовете на дърветата и утолил жаждата си с вода от реките. Станал да се поразтъпче и видял в далечината дворец — непристъпен и добре укрепен. Портата му била залостена. На третия ден тя се отворила и от там излязъл един евнух. Като видял Унс ал-Уджуд да седи пред нея, той го попитал:

— Откъде идеш и кой вятър те довя насам?

— От Исфахан съм — отвърнал Унс ал-Уджуд. — Тръгнал бях по търговия по море, но корабът ми се разби и вълните ме изхвърлиха на този остров!

— Аллах да ти дари дълги дни, добри човече! — разплакал се евнухът. — Исфахан е моят роден град! Там имах братовчедка, която обичах в младостта си до полуда. Но ни нападнаха врагове, плениха ме и тъй като бях още много млад, скопиха ме и ме продадоха като роб! Такава е горчивата ми съдба!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че евнухът въвел Унс ал-Уджуд в градината на двореца, където имало голямо езеро, заобиколено с дървета, по чиито клони имало кафези с птици. Кафезите били от сребро, а вратичките им — от злато. Младежът се приближил до първия кафез и видял в него една гугутка. Тя извисила глас и изгукала:

— Хей ти, благородни човече!

Унс ал-Уджуд завъздишал и изпял следните стихове:

И теб ли, гугутке, любов съкруши?

Послушай Всевишния и пей, нас теши.

        Дали твойта песен е радостен зов,

        или пък е скрита в сърцето любов?

От горест ли пееш по мил и другар,

или си самотна и болна без цяр?

        Ти сигурно жалиш любим като мен,

        раздялата прави живота студен!

О, боже, любящия с милост дари!

Не ще го забравя и в гроба дори!

Унс ал-Уджуд отишъл при втория кафез. В него имало кеклик, който гукал. Младежът му изпял следните стихове:

О, гълъбе, ти, който тъй дълго, тъжно гука,

благодаря, злочест съм, в голяма несполука!

                Дано Аллах със милост велика ме дари —

                по своя път да срещна любимите черти!

Дочух аз, птицо мила, тук медния ти глас

и дваж по-силно днеска се влюбих в нея аз.

                Без горест няма сякаш твар жива в тоя свят,

                но с твърдост и търпение човек е пребогат!

В Аллах кълна се — искам да видя пак до мен

любимата през някой щастлив и светъл ден!

                Аз птиците ще пусна от техния затвор

                и радост, а не мъка ще грее в моя взор!

Унс ал-Уджуд отишъл при третия кафез. В него имало кос, който пеел. На него пък Унс ал-Уджуд изрецитирал:

Харесвам на коса аз нежния глас,

той глас е на влюбен, погинал от страст.

        Когато влудих се от страсти сурови,

        тозчас любовта ми скова ме в окови.

Затекоха сълзи и рекох тогава:

„Вериги от сълзи те здраво сковават“.

        Страстта ми нарасна, отритнат когато

        изчерпах богатство — търпение свято.

Да бе справедлива Съдбата и мила,

любима да срещна, с небесна закрила,

        гол тръгнал бих, влюбен, изгора да видя,

        че тъй съм нещастен, отхвърлен, обиден…

После отишъл при четвъртия кафез. Там имало славей, който взел да лее тъжни трели, а Унс ал-Уджуд пролял сълзи и изпял следните стихове:

От трелите на славея в зори

любящ забрави струните дори!

   Унс ал-Уджуд, изгаря твойто тяло

   от страст, изпепелила го изцяло!

Да, чували сме песни лекокрили,

желязото и камъка стопили!

   Зефирът утринен тогава ни навява

   дъх на градини, цъфнали в забрава.

От пламъка душата ни тогава

припламна като искри от жарава.

   Че забрани Аллах на влюбен страстно

   и срещата, и взорите прекрасни!

Но влюбените имат оправдание —

любов не знае що е отрицание!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Унс ал-Уджуд се обърнал към исфаханеца и го попитал:

— Какъв е тоя дворец, кой живее в него и кой го е построил?

— Построи го везирът за своята дъщеря и я засели тук — отвърнал евнухът. — Отваряме го веднъж в годината, когато пристигне храната им!

Унс ал-Уджуд си помислил: „Стигнах до желаното място, но до постигането на целта ми има още много време!“

А пък Уард фи-л-Акмам не можела ни да пийне водица, ни залък да похапне. Обиколила всички кътчета на двореца, обхваната от силна любов и мъка, проляла горчиви сълзи и изпяла следните стихове:

Заключена, от него разделена,

в затвора от любов съм аз сломена!

        Сърцето ми от огън изгоря,

        окото ми лик свиден не съзря!

В дворец ме заточиха, съграден

във планина, море бучи край мен.

        Поискаха от него да ме скрият,

        но лудо любовта в сърцето бие!

Възлюблен спомням — туй е утешение,

желая го макар в уединение!

        Да зная искам аз след мъка свята

        дали отново ще ни събере Съдбата?

Тя се качила на покрива, взела едни баалбекски одежди, направила от тях въже и се спуснала на земята. Била облякла най-красивите си дрехи, а на врата й висял гердан от скъпоценни камъни. Стигнала до морето. Там видяла рибар. Уплашил се той от нея, спуснал се да бяга с лодката си, но тя почнала да го вика, като му давала знаци с ръка. Накрая изпяла следните стихове:

Не бой се ти, рибарю, зло няма да ти сторя,

жена обикновена съм, защо сега да споря?

           Аз хубавец обичам, пред чийто лик бледнее

           и слънцето прекрасно, и месецът, що грее.

Поиска ли, любимият ме мъчи. Сладка мъка!

Но щом го видя, туй е награда за разлъка.

           Дано се сбъдне бързо горещото желание!

           Сърцето ми изгаря от страсти и терзания!

Рибарят закотвил лодката си до брега и рекъл:

— Качи се в лодката! Ще те закарам, където поискаш!

Уард фи-л-Акмам се качила в лодката и рибарят потеглил. Но като се отдалечили малко от брега, зад лодката духнал вятър. Тя се понесла бързо и брегът се изгубил от очите им. Рибарят не знаел накъде се носи тя. Силният вятър духал цели три дена. Когато утихнал, лодката ги отвела до някакъв град.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че рибарят закотвил лодката при града. Там управлявал цар на име Дирбас. Той и неговият син гледали към морето и видели лодката. В нея седяла девойка, която греела като небесна месечина. На ушите си имала обеци от скъпи рубини, на врата си носела огърлица от драгоценни камъни. Царят разбрал, че е от знатен произход. Излязъл пред портата на двореца си и я попитал:

— Откъде си, кой е баща ти и защо си дошла тук?

— Аз съм Уард фи-л-Акмам — отвърнала тя. — Дъщеря съм на Ибрахим, везира на цар Шамих.

И тя разказала на цар Дирбас цялата си история. След това изпяла следните стихове:

Сълза пролях от кръв, не бе обикновена,

бях тъжна и сълзеше окото ми ранено

          по скъп любим, той в мене ще живее вечно,

          но в любовта остана от мене тъй далече!

Той има лик блестящ, лъчист и благодатен,

сред турци и араби е най-красив, приятен!

          О, ти, комуто всичко разказах аз смирено!

          Аз влюбена съм, моля, смили се ти над мене!

Надежда ти за нас си, от нас свали позора,

сбери ни, господарю! Дано го видя скоро!

— От нищо не се бой! — рекъл царят. — Аз непременно ще изпълня молбата ти!

Той извикал везира, дал му денкове с богатства и му заповядал да се отправи при цар Шамих, като му заръчал:

— Трябва да ми доведеш човек на име Унс ал-Уджуд. Кажи на Шамих: „Цар Дирбас иска да ти стане роднина и да даде ръката на дъщеря си на твоя приближен Унс ал-Уджуд!“

Везирът тръгнал с даровете при цар Шамих. Като стигнал при него, той му дал писмото и подаръците. Цар Шамих прочел писмото. Щом съзрял името на Унс ал-Уджуд, той горчиво се разридал и попитал везира:

— Къде е Унс ал-Уджуд? Доведи ми го! — и изпял следните стихове:

Любимеца си аз желая

и за пари не ща да зная!

        Подаръци не искам аз —

        ни перли, ни блестящ елмаз.

Той ясен месец бе до мен —

с голяма прелест надарен.

        Надмина с хубост, красота

        сръндаци всички по света.

Отгледах го от малък аз

със много грижи, с нежна страст!

        Затуй по него съм тъжовен,

        умът ми тръпне разтревожен!

После се обърнал към везира и му рекъл:

— Предай на своя повелител, че Унс ал-Уджуд не е тук и че аз, господарят му не зная къде се е дянал!

— Господарю — рекъл везирът, — повелителят ми заръча да не се връщам без младежа, защото иначе ще загубя и везирския си сан, и главата си. Как тогава да се върна без Унс ал-Уджуд?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Шамих заръчал на везира си да вземе отряд верни хора и везира на цар Дирбас и всички да тръгнат да дирят Унс ал-Уджуд. Стигнали до брега на морето. Качили се на лодка и потеглили на път. Стигнали до Планината на бездетката. Влезли в двореца. Слугите ги посрещнали разтреперани. Везирът разбрал, че дъщеря му е изчезнала. Обходил двореца и накрая се качил на покрива. Видял баалбекските одежди да висят на парапета. Разбрал, че Уард фи-л-Акмам се е спуснала от това място и е избягала. Върнал се при слугите и съзрял сред тях непознат окаян младеж. Това бил Унс ал-Уджуд.

— Кой е този човек? — попитал везирът.

— Това е търговец, чието богатство потънало в морето, а той успял да се спаси — отговорили слугите.

Везирът махнал с ръка и се отдал на мрачното си настроение заради изчезналата дъщеря. Заскубал косите си и издекламирал следните стихове:

На влюбените в шатрата отидох със стремеж

да угася със спомена и мъка, и копнеж!

           Тогава глас дочу се: „Човече тиранични,

           ти раздели без време тез влюбени обични.

Сега твой ред е да вкусиш горчилка с чужда страст.

Живей във отчаяние, на мъката във власт!“

След това накарал слугите и евнусите за сетен път да претърсят гората и планината.

А Унс ал-Уджуд, щом разбрал, че Уард фи-л-Акмам си е отишла, надал вик и се строполил на земята. Всички помислили, че е обладан от божествено умопомрачение. Везирът на цар Дирбас решил да се отправи към своята страна, без да осъществи желанието на господаря си. Везирът Ибрахим тръгнал да го изпраща и оня му казал:

— Искам да взема със себе си този бедняк, защото е обладан от божествено умопомрачение!

Ибрахим се съгласил и така везирът на цар Дирбас се отправил към страната си, като отвел със себе си Унс ал-Уджуд…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че едва три дни след като везирът на цар Дирбас поел към дома си, Унс ал-Уджуд се съвзел и попитал:

— Къде се намирам?

— В кервана на везира на цар Дирбас! — отвърнали му.

Керванджиите отишли при везира и му казали, че младежът се е свестил. В същия миг ги пресрещнал пратеник на цар Дирбас, по който царят съобщавал на везира си, че ще му отреже главата, ако се върне при него без Унс ал-Уджуд.

Щом везирът видял, че Унс ал-Уджуд се е съвзел, му казал:

— Царят ми възложи работа, която още не съм свършил. А сега ми изпрати писмо, в което пише: „Ако не си изпълнил заръката ми, ще се простиш с живота си“.

— Какво иска царят? — попитал Унс ал-Уджуд. Везирът му разказал цялата история, а младежът му рекъл: — Не се бой и върви при царя! Вземи ме със себе си, а аз ти гарантирам, че Унс ал-Уджуд ще дойде!

— Вярно ли е това, което казваш? — зарадвал се везирът.

— Да, вярно е! — отвърнал Унс ал-Уджуд.

Везирът пристигнал в страната си и се явил пред царя заедно с Унс ал-Уджуд. Цар Дирбас ги приветствал и попитал везира:

— Водиш ли ми Унс ал-Уджуд?

А Унс ал-Уджуд отговорил вместо везира:

— Царю честити, аз знам къде се намира Унс ал-Уджуд. Наблизо е, но желая да ми кажеш какво искаш от него. Аз ще ти го доведа!

Царят му разказал историята от игла до конец, а момъкът му рекъл:

— Накарай да ми донесат един кат прекрасни златоткани одежди и аз бързо ще ти доведа Унс ал-Уджуд!

Царят наредил да донесат одеждите. Младежът ги облякъл и казал:

— Аз съм Унс ал-Уджуд!

После изпял следните стихове:

От спомена, любима, щастлив съм в самота!

Сълзите си проливам по твойта красота!

   Страстта ми няма равна, без сън е мойта нощ!

   Търпях, сега не мога и нямам сили, мощ!

Клепачите ми, мила, от сълзи са ранени!

И няма мощ сърцето, без сила бие в мене!

   Към любовта стремя се, страните ми са в плам!

   Наградата любовна страдание е, знам!

Ревнив съм във страстта си, за мен е изпитание

сълзата, що проливам във моето страдание.

   Нима съдбата зла застава между нас

   и пречи ми любимата да видя в чуден час?

Дано скръбта със радост се смени сега

и дойде краят на горест и тъга.

— Бога ми, такива стихове само истински влюбено сърце може да изпее! — възкликнал царят. — Но вашата история е твърде странна!

Унс ал-Уджуд му разказал цялата си история и го попитал:

— Къде е сега моята любима, о царю на своето време?

— При мен! — отвърнал цар Дирбас.

Сетне повикал кадия и свидетели и свързал Уард фи-л-Акмам и Унс ал-Уджуд в брак. Проводил пратеник при цар Шамих и го уведомил за венчавката на Унс ал-Уджуд и Уард фи-л-Акмам. Цар Шамих много се зарадвал и му изпратил писмо, в което се казвало: „Щом сключването на брачния договор е станало при теб, то веселата сватба и първата брачна нощ подобава да бъдат при мен!“ И изпратил керван от камили, коне и верни люде да вземат Унс ал-Уджуд и Уард фи-л-Акмам.

Цар Дирбас дал на влюбените много пари и ги изпратил със своите войници.

Цар Шамих ги посрещнал като най-скъпи гости, събрал певици и певци, накарал да застелят трапезите за пир, който продължил седем дена. Сетне двамата влюбени се прегърнали и останали в прегръдката си чак докато изпаднали в несвяст.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че щом двамата се съвзели, Унс ал-Уджуд изпял на Уард фи-л-Акмам следните стихове:

Какво по-сладко от нощта ни вярна?

След нашата разлъка тъй коварна

        съдбата се оказа милостива

        и участта ни — светла, търпелива!

Изплакахме си мъките събрани

в голямо, но болезнено имане.

        В живота няма нищо по-прекрасно

        от справедливост и от милост властна.

Събрахме се след дългата раздяла,

която ми се стори вечност цяла!

        И с милостта си бог ни награди,

        и срещнахме се след безброй беди!

Така прекарали цели седем дена. Те не различавали дните от нощите, толкова голяма била любовната им радост. Така живели, догде не дошъл оня, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва. Благословен да е Всевишният, Вечният, в ръцете на който са всички световни дела!

Приказка за Харун ар-Рашид и неговата съпруга Зубайда

Говори се, че Харун ар-Рашид обичал силно жена си Зубайда и й определил специално място за разходка, където заповядал да направят езерце. Околовръст накарал да засадят дървета. Техните корони скривали от погледа на любопитните оня, който се къпел в езерото. Един ден Зубайда отишла на това място и се приближила до езерото.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че госпожа Зубайда взела да се наслаждава на красотата на езерцето, после свалила дрехите си и влязла в него. Изправила се, а то било плитко. Взела да пълни сребърна кана, която изливала върху тялото си.

Халифът разбрал, че жена му е при езерцето, излязъл от двореца си и тръгнал да я проследи, като се криел сред гъстия листак на дърветата. Видял голотата й. Пред очите му се разкрило онова, което обикновено остава скрито от погледите. Щом Зубайда усетила, че повелителят на правоверните я гледа иззад листака, извърнала се засрамена и се покрила с ръка, но така, че плътта прозирала през пръстите й. Халифът се скрил, като не можел да повярва на очите си, и изрекъл следните стихове:

Очите ми съзряла прелестта за миг

и мъката нарасна далеч от твоя лик!

Сетне вдъхновението го напуснало и той изпратил да повикат поета Абу Нуас и му наредил:

— Изпей ми стихове, които да започват така:

Очите ми съзряла прелестта за миг

и мъката нарасна далеч от твоя лик!

Абу Нуас съчинил наум стиховете и ето какво изпял:

Газела ме простреля със своята любов,

с очите си — две перли във тоя свят суров.

        Изкъпано с вода блестяща

        от кана от сребро искряща,

то голо бе и скри от мен

свяна си в тоя хубав ден.

        Да бъда с него аз желая,

        час или два — това мечтая!

Повелителят на правоверните се поусмихнал и се показал щедър към Абу Нуас, който си тръгнал радостен и щастлив.

Приказка за Ану Ширван и жената

Разказват също така, че един ден справедливият цар Хосри Ану Ширван яхнал коня си и поел на лов. Пред него се появила газела. Той препуснал след нея и видял наблизо едно селце. Царят бил ожаднял и се отправил натам. Приближил се до вратата на една от селските къщи и поискал вода.

От къщата излязла млада жена, която го поогледала и после отново се прибрала. Взела едно стъбло захарна тръстика, изстискала го и смесила сока му с вода. Наляла течността в стакан, като я поръсила с благовонен прашец, и го подала на Ану Ширван. Той видял, че в него има малко благовонен прах, и почнал да пие на малки глътки чак докато го пресушил. Сетне казал на жената:

— Девойко, каква хубава и благовонна вода ми даде! Само не трябваше да слагаш този прашец, от който тя помътня.

Жената му рекла:

— Направих го, защото видях, че си много жаден, и се побоях, че ще изпиеш водата на един дъх, а това щеше да ти навреди!

Справедливият цар Ану Ширван се учудил от думите й, удивил се от острия й ум и попитал:

— От кое стъбло изстиска този сок?

Девойката отговорила:

— Изцедих го от ей това стъбло.

Сетне Ану Ширван попитал колко данък харач плаща това село. Сторило му се, че данъкът е малък, и се заклел, че щом се върне в двореца си, ще го увеличи. Сетне си рекъл: „Такова село, където могат да изстискат стъбло с толкова много сок, не бива да плаща толкова нисък данък!“ Напуснал селото и продължил лова си. Привечер отново се върнал там. Отново отишъл пред същата къща, поискал и вода. Жената познала, че това е царят. Влязла у дома, за да му налее вода, но се позабавила. Царят я подканил да побърза:

— Защо се бавиш?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И ДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че девойката отвърнала:

— Защото не успях да изстискам само от едно-едничко стъбло нужния сок. От него не излезе толкова, колкото от предишното. Чувала съм мъдреците да казват, че ако царската милост към някое племе залезе, наляга го недоимък!

Ану Ширван се поусмихнал и променил царското си решение да увеличи данъците на селото. Взел девойката за жена, защото му харесали острият ум, прозорливостта и верните й думи.

Приказка за водоносеца и жената на златаря

Разказват също така, че в Бухара живял водоносец, който всеки ден карал вода на един златар и на красивата му съпруга. Жената се отличавала с голямата си набожност, знаела Корана наизуст и свято пазела вярата си. Един ден водоносецът отишъл в дома на златаря и сипал вода в меховете му. Жената стояла насред двора. Водоносецът й стиснал ръката и я раздрусал, та чак я извил. Сетне продължил по пътя си.

Щом мъжът й се върнал от пазара, жена му попитала:

— Искам да ми кажеш какво си правил днес? Сторил си нещо, с което си разгневил Аллах! Ако не ми разкажеш какво лошо си направил, и не бъдеш искрен с мен, няма да остана в дома ти и нито ще те погледна, нито ти ще ме видиш!

— Добре! — казал мъжът. — Ще ти разкажа. В дюкяна при мен дойде една жена и ми поръча да й направя златна гривна. Аз изпълних поръчката. Дадох й гривната и тя я надяна. Удиви ме красотата на ръката й! Хванах я, стиснах я и я извих.

— Велики боже! — възкликнала жена му. — Защо си извършил това престъпление? Та тоя водоносец, който идва у нас вече цели трийсет години и ни е бил верен и предан, днес взе ръката ми, стисна я и я изви!

Когато на другия ден водоносецът се явил, паднал на колене пред жената и й се извинил. Рекъл й:

— Уважаема госпожо, прости ми, сатаната ме съблазни да извърша вчерашната лоша постъпка!

— Върви си по пътя, човече! — му казала тя. — Ти не си виновен! Вината е в моя съпруг, който извърши грях в своя дюкян и бог му отмъсти!

Говори се, че след като чул разказа на жена си за това, как водоносецът се бил разкаял, златарят рекъл:

— Мяра за мяра! И ако бях извил по-силно ръката на жената в дюкяна, водоносецът щеше да извие по-силно твоята!

Приказка за жената и лъжливите старци

Разправят също така, че в далечни времена живеела праведна жена от бану исраил. Тя била много набожна и благочестива и всеки ден ходела да го моли в една овощна градина. Овощната градина пазели двама възрастни мъже. Те се влюбили в жената и поискали да я прелъстят, но тя отказала.

— Ако не ни се отдадеш, ще свидетелстваме против тебе, че си прелюбодейка! — заплашили я те, а когато тя им отказала, отворили вратата на градината и се развикали: — Заварихме тази жена да се люби с един младеж, но той избяга!

В ония времена хората обсъждали падението на прелюбодейците в продължение на три дена, след което ги убивали с камъни. През всеки един от тези дни двамата старци се приближавали до нея и й казвали:

— Слава на бога, който изля отмъщението си върху тебе!

Когато тълпата понечила да убие жената с камъни, сред множеството се появил пророк Даниел, който бил само на дванайсет години. Това било първото от чудесата, които сътворил. Той си проправил път сред хората, казвайки им:

— Не бързайте да я убивате, искам да стана съдник на случая!

Донесли му стол. Той разделил двамата старци един от друг. После попитал единия:

— Какво точно видя?

Старецът му разказал за мнимото прелюбодеяние.

— В коя част на овощната градина стана това?

— В източната й част, под едно крушово дърво!

Даниел попитал другия старец какво е видял. Старецът също го излъгал, но Даниел попитал:

— В коя част на овощната градина видя прелюбодеянието?

— В западната й част, под една ябълка! — отговорил старецът.

В този миг жената вдигнала глава и ръце към небесата и призовала бог да я спаси. Всевишният сгромолясал от небесата мълния, която изгорила двамата лъжесвидетели. Така Всевишният доказал невинността на жената!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И ЕДИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

Приказка за Джаафар Бармаки и болния старец

Разправят също така, че повелителят на правоверните Харун ар-Рашид излязъл един ден заедно с Абу Исхак ан-Надим, Джаафар Бармаки и Абу Нуас. Тръгнали из пустинята и видели старец, който яздел магаре. Харун ар-Рашид казал на Джаафар:

— Попитай го откъде иде и накъде отива.

— Търся лек за очите си. Ида от Басра и съм тръгнал към Багдад! — отговорил старецът на въпросите на везира.

— Направи си майтап с него, Джаафар — рекъл Харун ар-Рашид.

— Хей, старче — викнал Джаафар на стареца, — ако ти предпиша лекарство, какво ще ми дадеш в замяна?

— Всемогъщият бог ще те възмезди вместо мен и това ще бъде повече от всичко, което аз мога да ти дам! — отвърнал старецът.

— Слушай тогава! — казал Джаафар. — Ще ти дам лек, който не бих предписал никому другиму освен на теб! Вземи три оки ветрища и три оки слънчеви лъчи, три оки лунен цветец и три оки от пламъка на светилник! Смеси всичко и го остави три месеца на вятъра. Сложи сместа в счупено хаванче и я чукай в продължение на още три месеца! Щом свършиш, цепни окото си и излей сместа в него! Остави окото си да го вее вятърът три месеца! Сетне вземай от този лек и мажи окото си с него преди лягане! Нека това продължи още три месеца! Пък ако е рекъл Всевишният, ще оздравееш.

Старецът притиснал корема на магарето си и то изпуснало гръмка смрад.

— Вземи тази смрад от мен като награда за лекарството, което ми предписа! — казал той. — Ако бог ми даде здраве, ще те възнаградя и с една робиня, която ще ти служи така, че да ти съкрати живота! А като умреш и бог побърза да изпрати душата ти в пъкъла, тя ще намаже лицето ти с нечистотиите си от голяма скръб по теб, ще заридае горчиво, ще се заудря по лицето и ще занарежда в плача си: „О, човече неприветлив, има ли нещо по-смрадливо от брадата ти?“

Харун ар-Рашид се разсмял и наредил да броят на стареца три хиляди динара.

Приказка за честния момък

Шериф Хусейн Ибн Райян разказва, че повелителят на правоверните Омар ал-Хаттаб седнал един ден да раздава правосъдие на хората си. Довели при него красив младеж с чисти дрехи. Водели го двама други младежи, които се били вкопчили в яката му. Омар ал-Хаттаб им заповядал да го пуснат. Накарал го да се приближи.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И ДВАНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Омар ал-Хаттаб запитал двамата младежи каква е историята им, те казали:

— Повелителю на правоверните, ние сме двама братя близнаци. Имахме един стар баща, почитан и уважаван, носеше чисто и неопетнено име, беше известен с добрите си дела, отхвърляше беззаконието! Един ден излезе да се поразходи в градината. Този младеж го уби, като се отклони от пътя на праведните. Искаме да отмъстиш за станалото и да го осъдиш така, както ти повелява бог!

Омар ал-Хаттаб пронизал младежа с тежкия си поглед и го попитал:

— Ти чу какво казаха тези двамата. Имаш ли да добавиш нещо за свое оправдание?

Третият бил храбър, с дързък език, усмихнал се, заговорил красноречиво и рекъл:

— Кълна се в Аллаха, повелителю на правоверните, чух това, което казаха моите обвинители! То е вярно! Самият бог е предопределил съдбата ми. Но въпреки това ще разкажа пред теб историята си и ти ще отсъдиш. Аз съм чистокръвен бедуин. Израснал съм в шатри. Племето ми беше застигнато от тежки изпитания. Дойдох по тези земи със съплеменниците си, с добитъка и децата. Тръгнах по тия пътища, вървях между градините, водейки със себе си няколко породисти камили, които ми бяха много скъпи. Сред тях имаше и една чистокръвна мъжка камила, която даряваше женските с обилен приплод. Няколко от моите камили се спряха пред градината на ей тия двама младежи. Плодовете бяха надвиснали над дувара и те започнаха да ги зобят. Аз ги разпъдих, но изведнъж иззад стената се появи оня старец, който сипеше гневни клетви и в дясната си ръка държеше камък! Удари мъжката ми камила и я уби. В сърцето ми пламна гняв, грабнах същия камък и ударих стареца с него! Това причини смъртта му! Така отвърнах на злото със зло. Побързах да се отдалеча от мястото, но синовете му ме настигнаха, хванаха ме и ме доведоха пред теб!

— Кълна се в бога, ти призна своето престъпление — рекъл халифът Омар. — Трудно ще е да те спася. Трябва да те осъдя!

Халифът го осъдил, момъкът се съгласил с постановленията на шариата и казал:

— Доволен съм от шариатското решение! Но аз имам по-малък брат. Преди да умре, баща ни остави в наследство много добитък и злато. Поръча ми да се грижа за него. Аз взех завещаното за брат ми богатство и го зарових в земята, така че никой освен мен не знае къде е то! Сега богатството на брат ми ще се изгуби и ти ще бъдеш причината за това! Ако ми дадеш на разположение три дена срок, ще намеря човек, на когото ще оставя да се грижи за момчето, и ще се върна тук, верен на дълга си! Ще се намери ли някой сред вас, който би ми станал гарант?

Повелителят на правоверните поклатил глава в знак на съгласие, после се обърнал към присъстващите:

— Кой ще гарантира, че този човек ще се върне отново тук?

Момъкът започнал да оглежда лицата на насъбралите се за съда сановници и посочил сред присъстващите Абу Зур, като рекъл:

— Ей този тук ще ми стане гарант!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И ТРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът Омар ал-Хаттаб рекъл:

— Абу Зур, ще станеш ли гарант за завръщането на този момък?

— Ще му стана гарант, но само за три дена! — отговорил Абу Зур.

Халифът позволил на момъка да тръгне на път. Ала когато изтекъл тридневният срок и наближило уреченото време, момъкът не се явил. Ето че се задал Абу Зур. Двамата ищци вече го чакали.

— Абу Зур, къде е нашият длъжник? — попитали го. — Няма да мръднем от мястото си, докато не ни го доведеш!

— Кълна се във всезнаещия наш цар — рекъл Абу Зур, — че ако момъкът не се яви в тридневен срок, аз ще изпълня своето обещание и ще се предам в ръцете на халифа.

— Бога ми, ако момъкът закъснее, Абу Зур ще изтърпи наказанието, което то е предвидено от шариата! — казал Омар.

В очите на присъстващите се появили сълзи и те завъздишали. Раздали се възгласи на негодувание. Най-верните сподвижници на пророка предложили на двамата младежи да приемат откуп. Те отказали и настоявали за кръвно отмъщение. Докато присъстващите се вълнували и шумели, ето че се задал момъкът и застанал пред халифа. Лицето му сияело, а челото му било покрито с пот. Той казал на Омар:

— Предадох по-малкия си брат на грижите на вуйчовците ми, а на тях показах къде съм заровил имането на брат си. И ето ме отново при вас!

Съдниците се удивили на неговата честност, на смелостта му пред смъртта и на дързостта му. Раздали се възгласи:

— Какъв достоен момък! Колко е верен на обещанията си, колко е точен!?

— Не се ли убедихте — попитал момъкът, — че почука ли смъртта на вратата, щом му дойде времето, никой не може да се спаси от нея! Изпълних обещанието си, за да не се каже, че верността е напуснала хората!

— Кълна се в бога — възкликнал Абу Зур, — че станах гарант на този момък, без да зная от кое племе е и без да съм го виждал преди! Когато той ме посочи, за миг се побоях, че няма да оправдае доверието ми!

— Повелителю на правоверните, ние прощаваме на този момък пролятата кръв на нашия баща, защото той замени жестокостта с човечност! — рекли двамата младежи. — Нека не се говори, че благодарността е напуснала хората!

Халифът се зарадвал, възхвалил мъжеството на Абу Зур, одобрил и това, че двамата младежи се смилили. Похвалил ги и им благодарил, като си послужил със стиховете на поета:

На хората добро онези, дето правят,

човеците и бог тях нивга не забравят.

Заповядал да се изплати откуп за пролятата кръв на баща им от държавното съкровище, а те казали:

— Нашата прошка ще допринесе за това лицето на милостивия бог да засияе още по-ярко, защото едно от неговите намерения е да правим добро, а не зло!

Приказка за благочестивия царски син

Разправят също така, че повелителят на правоверните Харун ар-Рашид имал шестнайсетгодишен син, който бил презрял суетите на този свят и бил поел по пътя на отшелниците и праведниците. Той обичал да ходи по гробища, където говорел на мъртвите: „Вие бяхте господари на света, но смирението не ви спаси и ето че сега лежите затворени в гробовете си!“

Случило се така, че един ден покрай него минал баща му, следван от държавните сановници. Те видели сина на халифа. Тялото му било покрито с власеница, на главата си носел вълнена шапчица.

— Това момче излага повелителя на правоверните пред останалите царе! — рекли си те. — Дано халифът го порицае, та да се откаже от онова, което прави!

Халифът чул думите им и взел да вразумява сина си:

— Направи ме за срам и позор!

Синът му видял някаква птица, която била кацнала на един от балконите на халифския дворец, и рекъл:

— О, птицо, заклевам те в името на Оня, който те е създал, кацни върху ръката ми! — птицата кацнала на ръката му, а той й казал: — А сега се върни на мястото си! — птицата го послушала. Момъкът отново й наредил: — Кацни сега върху ръката на повелителя на правоверните — тя не кацнала. Тогава момъкът казал на баща си: — Ти си тоя, който ме изложи пред сановниците си с прекомерната си любов към този грешен свят! Решил съм да те напусна и ще се върна при теб чак в деня на Страшния съд!

Заминал за Басра и взел да търгува със смокини. Печелел на ден не повече от един дирхам и един даник. Хранел се с даника, а дирхама давал като милостиня.

А ето какво разказва Абу Амир ал-Басри за праведния юноша:

* * *

Дуварът на къщата ми се срути. Отидох на борсата на строителите, за да потърся човек, който да ми поправи стената. Погледът ми се спря върху красив момък с грейнало от хубост лице. Приближих се към него, поздравих го и казах:

— Ела с мен да работиш по дострояването на оградата ми.

— Добре, но ще ти поставя няколко условия! — рече момъкът.

— Любезни мой, какви са тези условия? — попитах.

— Ще ми плащаш — каза той — по един дирхам и един даник и щом ходжата извика за молитва, ще ме оставяш да се моля с останалите хора!

Взех го в дома си и той се справи много добре с работата. Споменах му, че вече е време за обяд, а той рече:

— Не искам да ям!

Разбрах, че спазва пости. Щом чу, че ходжата вика за молитва, той ме попита:

— Нали си спомняш за моето условие?

— Да, спомням си — отвърнах.

Момъкът взе да се мие като пред молитва. Отправи се към молитвеното място и се помоли заедно с останалите. Когато ходжата извика за следобедна молитва, той отново се изми и отиде да се моли. Сетне се върна да си гледа работата. Тогава му казах:

— Любезни мой, работата ти свърши за днес! При мен се работи до следобед!

— Велики боже — рече той, — трябва да работя чак до вечерта! — и продължи работата си чак до падането на нощта. Когато му подадох два дирхама, той попита: — Какво е това?

— Това е възнаграждението за труда ти!

Момъкът ми хвърли обратно дирхамите и рече:

— Не искам да ми даваш повече от уговореното!

Опитах се да го накарам да приеме възнаграждението, но безуспешно. Накрая му дадох един дирхам и един даник и той си тръгна. Щом настъпи утрото, отидох на мястото, където се намираха строителите, но те ми казаха:

— Той ще дойде тук чак в събота!

През съботния ден отидох на същото място и там намерих момъка. Казах му:

— Заповядай отново на работа при мен!

— Съгласен съм да работя при теб при предишните условия!

Съгласих се. Тайно го наблюдавах, когато започна да работи. Той взе една шепа смокини, сложи ги на дувара и продължи да зида. Казах си: „Така е с божиите угодници!“ През този ден момъкът работи дълго и свърши доста работа. Щом падна нощта, му дадох парите. Той ги взе и си тръгна. На следващата събота отидох на същото място, но не го намерих. Казаха ми, че е болен и лежи в колибата на еди-коя си старица.

Това беше известна със своята благочестивост жена. Тя имаше тръстикова колиба. Тръгнах натам. Момъкът лежеше на голата земя. Беше подложил под главата си тухла. Лицето му излъчваше светлина. Поздравих го, седнах до главата му и заплаках от мъка по това, че бе поел сам по чужди краища. Пожелах му успех и попитах:

— Имаш ли нужда от нещо?

— Да! Ако утре сутринта дойдеш тук и ме намериш умрял, измий тялото ми. Изкопай гроба ми и не казвай никому. Увий ме в ей тази власеница наместо в саван. Прерови джобовете й и запази у себе си всичко в тях. След като се помолиш за мен и ме заровиш, иди в Багдад, потърси халифа Харун ар-Рашид и му плати с това, което си намерил у мен! Поздрави го от мое име!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И ЧЕТИРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абу Амир ал-Басри:

* * *

След това момъкът започна да се моли за мира на душата си, произнесе няколко молитви от Корана и изпя следните стихове:

Момче, не се лъжи — там няма благодат!

Това е лошо място, това е Оня свят!

И ако на носилка натам те понесат,

животът ти ще свърши; с туй — твойта благодат!

   И знай, че за това ще си виновен ти.

   Към гроба свой ще тръгнеш с прекършени мечти!

На другия ден отидох пак при момъка към обед, но го намерих мъртъв. Умих тялото му. Пребърках власеницата му и намерих в нея един рубин, който струваше хиляда динара. След като го погребах, се отправих към Багдад и стигнах до халифския дворец. Взех да дебна излизането на Харун ар-Рашид. Когато той се появи, се изпречих на пътя му и му подадох рубина. Щом го видя, той припадна. Слугите му ме сграбчиха, но щом се посъвзе, халифът ми каза:

— Пуснете го и го изпратете с придружител в двореца ми — те изпълниха заповедта му. Халифът ме въведе в покоите си. Попита ме: — Какво се случи с притежателя на този рубин?

— Умря! — отвърнах.

Описах му положението, в което беше изпаднал синът му, а той взе да плаче и да се вайка, като повтаряше:

— Синът успя в дело, угодно на бога, а баща му разочарова бога!… — сетне се провикна: — Ей, жено, ела тук!

Пред нас се появи жена. Халифът й подхвърли рубина. Тя извика силно и падна в несвяст. Като се посъвзе, попита:

— Повелителю на правоверните, какво е сторил Аллах с моя син? — аз й разказах историята му. Тя заплака и застена: — Зеница на окото ми, как жадувам да се срещна с тебе! Как бих искала да те напоя с водица, щом я нямаш до себе си… Как бих искала да те утеша, ако до теб няма никой който да го стори!…

— О, повелителю на правоверните, нима става дума за родния ти син? — попитах.

— Да — отговори халифът. — Преди да се възцаря, той обичаше да събеседва с учените и да посещава благочестивите мохамедани. След като поех халифството, той се отвърна и отдалечи от мен! Тогава казах на майка му „Синът ни се е отдал на служба на Всевишния. Може би ще го сполетят нещастия и ще мине през трудни часове. Затова дай му този рубин, та да му свърши работа при нужда!“ Жена ми му даде рубина и настоя да го вземе. Той взе рубина, но ето че вече го няма между живите! Най-сетне нашият богобоязлив и пречист син се срещна с великия Аллах. Покажи ми къде гробът на момчето ми.

Тръгнахме и пътувахме, докато стигнахме до гроба. Халифът зарида. Когато се посъвзе, помоли Аллаха за прошка и каза:

— „Ние принадлежим на Аллаха и при него ще се завърнем!“

Помоли се за душата на сина си и пожела да го придружа, а аз му казах:

— Повелителю на правоверните, твоят син е велик пример за мене!

Приказка за влюбения учител

Говори се също така, че един праведен мюсюлманин разказвал следното:

* * *

Минах покрай един богослов, който обучаваше децата на четмо и писмо. Той имаше приветлива външност и бе облечен в дреха от хубав плат. Той ме покани да седна. Реших да го изпитам по четене на Корана, граматика, поезия и арабски език. Видях, че изпълнява до съвършенство всичко, което поисках, и му казах:

— Дано Аллах укрепи твоята решимост, защото ти знаеш отлично всичко, което се иска от тебе!

Започнах да го посещавам всеки ден.

Един ден отидох при него, както ми беше обичаят. Видях, че книгата, по която обучаваше децата, беше затворена. Попитах съседите къде е отишъл. Те казаха, че в къщата му има мъртвец. Похлопах на портата му. Отвори ми една робиня, която попитах:

— Искам да видя твоя господар! — казах.

— Моят господар седи самотен и е потънал в скръб!

— Предай му, че негов приятел иска да го утеши.

Тя му съобщи и той ме покани да вляза. Беше сам, навел унило глава.

— Зло да те забрави, учителю! — казах. — Всички сме гости на тая земя. Кой от близките ти е починал?

— Отиде си най-скъпият ми! — каза той. — Моята любима…

Тогава си казах: „Това е първото доказателство за неговото скудоумие!“ Сетне му рекох:

— Може би ще намериш и по-добра от нея!

— Аз дори не съм я виждал, за да зная дали има на света по-добра и по-хубава от нея! — отвърна той.

Тогава си рекох: „Това е второто доказателство за неговото скудоумие!“.

— Как си се влюбил тогава в жена, която не си виждал? — попитах.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И ПЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на праведния мюсюлманин:

* * *

— Бях застанал на прозореца на своя дом — отговори учителят, — когато по улицата се зададе странник, който изпя следните стихове:

Пред бога аз, Ум Амр, заклевам те смирено:

на място ти върни сърцето ми ранено!

Тогава си помислих: „Ясно е, че Ум Амр няма равна по красота! Инак поетите не биха се надпреварвали да пишат любовни стихове за нея“. Веднага се влюбих. След два дни по пътя мина същият стихоплетец, който изпя следните стихове:

Ако Ум Амр по пътя отнесе магаре,

то няма да я върне по следите стари.

От тези стихове си извадих заключението, че Ум Амр е умряла, и взех да я оплаквам.

Разделих се с учителя, убеден в празноглавието му…

Приказка за глупавия учител

По повод на глупостта на началните учители се говори, че сред тези плиткоумници имало и един богослов, който си седял в своята стаичка. Веднъж при него влязъл пътник. Разговорили се и пътникът разбрал, че си има работа с умна глава — богослов, граматик, езиковед, поет, литератор, разбран и мил. Казал си: „А уж разправят, че онези, които учат младежта в домашните си училища, не са напълно с всичкия си“.

— Бъди ми гост тази нощ! — поканил го богословът.

Човекът се съгласил. Богословът донесъл храна, двамата яли и пили, после седнали на разговорка чак до първи петли. Домакинът приготвил за госта си постеля и се качил в харема си. Гостенинът легнал и се приготвил за сън. Но изведнъж дочул откъм харема силни викове. Попитал какво става. Казали му, че домакинът му е в предсмъртна агония.

Той влязъл при богослова и видял, че е припаднал, а кръвта му изтича. Напръскал лицето му с вода. Домакинът се посъвзел и гостът попитал:

— Какво става? Нали се качи в харема здрав и читав!

— Излязох от стаята ти, седнах и се замислих над творенията на Всевишния! — отвърнал домакинът. — Казах си: „Всичко, което Бог е създал, е от полза за човека! Той ни е дал ръце да хващаме, крака да ходим, очи да виждаме, уши да слушаме. Само тези две наши яйца са без никаква полза!“ Взех бръснач и ги отрязах! Ето какво ми дойде до главата!

Гостът си рекъл: „Право казват, че ония, които учат младежта на ум и разум, не са с всичкия си, макар да са сведущи в океана на богословските науки!“

Приказка за неграмотния учител

Разправя се също така, че един млад учител по богословие, който не знаел ни краснописа, ни четенето на Корана, а се опитвал да лъже хората и така си изкарвал хляба, решил да си отвори училище. Събрал плочки за писане и хартия. Нахлупил голяма чалма и седнал на входа. Хората минавали покрай него и като виждали чалмата, плочките и хартията, мислели го за истински учен богослов и водели децата си при него. Той започнал да им заповядва — кои да пишат и кои да четат. Така момчетата се учели сами едни от други. Един ден по улицата се задала жена. В ръката си държала писмо. Мнимият учен си казал: „Сигурно идва при мен, за да й прочета писмото! Какво да правя, като не зная да чета!“

Опитал се да избяга, но тя го пресрещнала:

— Накъде си тръгнал? Трябваш ми, учителю!

— Бързам за молитва! — отвърнал мнимият богослов. — После се връщам!

— Има време до обедната молитва! — казала жената. — Я по-добре ми прочети ей туй писмо!

Мнимият богослов обърнал писмото наопаки и взел да се взира в него. Започнал да си клати чалмата и да бърчи вежди. Съпругът на тази жена отсъствал и писмото било от него. Като видяла големите мъки на мнимия богослов при четенето, жената си казала: „Ясно, мъжът ми е умрял, а на учения му е неудобно да ми го съобщи“. Рекла му:

— Господарю, кажи ми, ако мъжът ми е умрял!

Мнимият богослов поклатил глава и не отвърнал нищо.

— Да започна ли да си късам дрехите от мъка?

— Късай ги!

— Да започвам ли да плача?

— Ако щеш, обливай се в сълзи!

Жената се върнала у дома си. Завила на умряло, заплакали и децата й. Дочули съседите воплите им и надошли да питат какво се е случило. Жената им казала, че е получила писмо, което й известявало за смъртта на мъжа й. Тогава един от съседите й казал, че това не може да бъде истина, защото мъжът й му бил пратил вчера писмо, в което пишел, че е жив и здрав и че щял да се върне след десет дни.

— Къде е писмото на мъжа ти? — запитал комшията.

Тя донесла писмото. Съседът прочел в него следното: „И така, аз съм здрав и читав. След десет дена ще си бъда у дома при вас!“

Жената взела писмото и се върнала при мнимия богослов.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И ШЕСТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че жената попитала самозванеца:

— Защо се подигра с мен?

— Когато ми даде писмото си, бях разгневен и мислите ми летяха другаде! — отвърнал той. — Помислих, че мъжът ти е умрял!

Жената се видяла в чудо, простила му, взела писмото и си тръгнала…

Приказка за царя и жената

Разказват, че един цар решил да навести поданиците си преоблечен като обикновен човек, за да разбере как живеят. Стигнал до голямо село, влязъл сам, без охрана. Спрял се пред една къща и поискал вода. Излязла красива жена, донесла му вода и той пил. Останал очарован от красотата й и я пожелал. Тя обаче познала, че това е царят, и го поканила в дома си. Сложила го да седне, сетне извадила една книга и казала:

— Разгледай тази книга, а аз ще отида да се оправя и ще се върна!

Царят започнал да разглежда книгата, в която пишело, че човек трябва да се въздържа от прелюбодеяние. Книгата изреждала онези мъчения, които бог предвиждал за прелюбодейците. Царят настръхнал от ужас, покаял се пред бога и извикал жената. Върнал й книгата и си тръгнал.

Щом съпругът на жената се върнал, тя му разказала за случилото се. Мъжът се притеснил и си рекъл: „Ами ако царят е изпълнил намерението си спрямо жена ми!“ И не посмял да я пожелае от този момент нататък.

След известно време жената разказала на близките си за онова, което се било случило между нея и мъжа й. Те се оплакали на царя. Довели пред него съпруга й и казали:

— Бог да опази царя от този човек! Той взе от нас земя на изполица и се грижеше за нея известно време. После я изостави, но не иска да я напусне, та да я дадем на друг. А знайно е, че не се ли сее, земята става неплодородна.

— Какво ти пречи да засяваш земята си? — запитал царят.

— Бог да пази царя ни — отговорил съпругът на жената, — но до мен достигна вестта, че в моето парче земя е влязъл лъв! Аз се уплаших от него!

Разбрал царят за какво става дума, и му казал:

— Човече божи, в земята ти няма никакъв лъв! Тя е годна за посев. Обработвай я и нека бог те благослови! Лъвът няма да се върне повече там!

Пожелал на двамата да живеят в сговор и ги отпратил по живо, по здраво.

Приказка за Исхак Мосулски и девойката

Говорят, че Исхак, синът на Ибрахим Мосулеца, разказвал следното:

* * *

Един ден ми омръзна да седя в халифския дворец.

Поех сам по пътя. Обикалях из Багдад, стигнах до една уличка. Понечих да се скрия от горещите слънчеви лъчи под широк чардак, който надвисваше над улицата. Край мен мина черен роб, който водеше магаре. На него яздеше неволница, която седеше върху кърпа, украсена със скъпоценни камъни, хвърлена върху гърба на магарето. Тя бе облечена с разкошни одежди, бе с прелестни нозе, красиви очи и хубави плитки. Попитах един от минувачите коя е, и той ми отвърна:

— Тя е певица!

Неволницата влезе в дома, пред чиито врати бях застанал. Замислих се как да се вмъкна при нея. Наблизо се явиха двама хубави младежи и поискаха от привратника разрешение да влязат. Вързах коня си и влязох с тях в къщата. Те навярно си мислеха, че също съм поканен. Поднесоха ни храна, хапнахме, донесоха ни вино, накрая дойде неволницата, която носеше уд. Поде една хубава песен. Ето един куплет от нея:

„Не женски, а мъжки са стъпките тежки!“ —

           кажи на газелчето с вакли очи:

           »Пред мъжките стъпки жената мълчи.

и страстите крие в снагата си жежка“.

Изпълни стиховете си много добре. Дойде ред и на една моя песен. Девойката изпя следното:

Изчезнаха катуните — без влюбени са вече!

Къде ли са? В пустинята безводна надалече!

После запя друга моя песен, в която се казва:

Кажи на оня, който с укор ми отказа:

Постигнах свойта цел без никаква омраза!

           Че да страня от теб, е моето страдание!

           Дори да се шегувам — то пак е наказание!

Аз подех стиховете с нея и единият от младежите каза:

— Не сме виждали по-нагъл човек от тебе! Ужасен натрапник си!

Докато той говореше, девойката излезе за малко. Аз не отговорих: нищо на ядосания младеж, само взех уда, затегнах струните му, настроих го отлично и пак го оставих. Същият този човек отново започна да ме укорява и порицава за буйство. Аз упорито мълчах. В това време девойката се върна, взе уда, дрънна по струните му, после попита:

— Кой е пипал моя уд? Пипал го е изкусен майстор, защото струните му са идеално настроени!

— Аз съм човекът, който ги настрои! — казах.

— Вземи уда и изсвири нещо! — помоли ме тя.

Взех го и започнах да свиря една странна и трудна мелодия, при която живите едва не умираха, а мъртвите можеха да се съживят. Ето какви стихове изпях:

Едно сърце имах и с него живях,

но то не потръпна от обич и грях!

        Макар в любовта си да бях предпазлив,

        аз пак се опарих от пламъка жив!

За роба презрян е едно утешение

и то в любовта е — тук няма съмнение!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И СЕДЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Исхак, сина на Ибрахим Мосулеца:

* * *

Когато свърших със стиховете си, всички слушатели се бяха скупчили около мен. Те ми казаха:

— Изпей ни още нещо, молим те!

Вложих цялото си умение в свиренето и изпях следното:

Аз женските къдри нарекох съдбовни!

Сърцето си скрих от стрелите отровни!

        Със тебе се срещнах след дълга разлъка!

        Сърцето кървеше от страшната мъка!

И моето тяло от кръв е червено —

сърцето облива гръдта ми ранена.

        Лъжи ли кроиш ти от мене далече?

        Не искай пак кръв, че тя вече изтече!

Отпуснах уда на земята. Слушателите ми казаха:

— Заклеваме те в бога, изпей ни още нещо!

— Слушатели мои, ще ви пея още и още! — казах. — Ще ви кажа също така кой съм! Аз съм Исхак, синът на Ибрахим Мосулеца! Готов съм да се отзова на призива на халифа, ако той ме повика! Вие ме накарахте да ви изпея най-лошото, на което бях способен през този ден! Няма да ви проговоря повече, докато ей този волнодумец не излезе от тук!

А мъжът, който ме беше оскърбил, рече:

— Излизам с почит към теб!

Взех уда и изпях ония гами, които бе изпяла преди мен и робинята. Те също бяха мое произведение. След това признах, че съм залюбил девойката и че не мога без нея. Тогава стопанинът рече:

— Тя ще бъде твоя при едно условие. Да останеш при мен и да ми пееш цял месец.

Останах при него месец време. Никой не знаеше къде се намирам. Халифът бе наредил да ме търсят под дърво и камък, мислейки, че съм се затрил. Когато месецът изтече, стопанинът ми подари робинята с всичките й скъпи вещи. Даде ми и един прислужник, когото също отведох в дома си. Сетне се качих на коня си и отидох при халифа Маамун. Той ми каза:

— Говори, Исхак, къде беше? — разказах му всичко, а той рече: — Доведете ми незабавно този човек! — показах дома му на халифските хора. Те го доведоха и халифът го попита за нашата история. Когато човекът му я разказа, Маамун произнесе: — Ти си човек мъжествен и умен и аз ще те възнаградя за това! — заповяда да му броят сто хиляди дирхама и се обърна към мен: — А сега доведи неволницата, Исхак! — доведох моята любима и тя взе да пее на халифа така, че го накара да се разпее и той. — Искам отсега нататък тя да пее зад завесата ми всеки четвъртък! — каза ми той възрадван.

Сетне нареди да й броят петдесет хиляди дирхама. Кълна се в Аллаха, този път наистина ми провървя!

Приказка за влюбените, умрели от любов

Разправят също, че Касим ибн Ади така преразказал думите на някакъв човек от племето бану тамим:

* * *

Веднъж бях излязъл да търся една заблудена камила. Стигнах до земите на племето бану и видях, че друго племе бе обкръжило тамошното. Съзрях сред тълпата момък, изпит от незнайна болест. Кожата му беше изсъхнала като стар мех. Докато го гледах, той изпя следните стихове:

Красавице, това, което искаш, стана:

аз заболях, при мама и тате ще остана!

                Да беше болна ти, дотичал бих веднага,

                останал бих със тебе, тъй както се полага.

Дали ще ме отхвърлиш, или ще бъдеш с мен?

Разлъката ни дебне във тоя страшен ден.

                Пред никакви заплахи не се огънах аз,

                но дружбата ни свърши и сам е моят глас!

Щом дочу стиховете, една девойка от обкръжаващото племе се втурна към него, преследвана от своите роднини, които се опитваха да я спрат. Момъкът скочи на крака и се устреми към нея. Хората от неговото племе на свой ред го задърпаха. Накрая и двамата се отскубнаха от преследвачите си и се срещнаха. Прегърнаха се и паднаха мъртви на земята.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И ОСЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Махмуд ал-Анбари заразказвал:

Приказка за мюсюлманина и християнката

Тръгнах от град Анбар на път за Амурия в страната на ромеите. Спрях в Манастира на сиянията в едно от селата около Амурия. Посрещна ме игуменът — казваше се Абдул Масих. Покани ме в манастира. Монасите се показаха гостоприемни към мен. На следващата сутрин потеглих отново на път. Свърших си работата в Амурия и се завърнах в Анбар. Една година по-късно се отправих на поклонение в Мека и докато обикалях около Кааба, ненадейно зърнах отново Абдул Масих, който също я обикаляше заедно с още петима монаси. Попитах го:

— Не си ли ти Абдул Масих, богобоязливият християнски монах?

— Не, аз съм Абдуллах — Стремящия се роб на Аллаха! — отговори той.

Целунах побелялата му глава, хванах го за ръката, отведох го настрана от Кааба и го попитах:

— Кажи ми каква е причината да приемеш исляма?

— Това е чудо на чудесата! — отвърна Абдул Масих. — Ще ти разкажа.

* * *

Няколко аскети мюсюлмани минали край нашия манастир. Изпратили един момък да им купи храна. На пазара той зърнал една неволница християнка, която продавала хляб. Била чудна хубавица и той се влюбил лудо в нея. Разказал на своите за това и рекъл:

— Вървете си по своята работа! Аз няма да дойда с вас!

Те се опитали да го вразумят, но той не им обърнал внимание. Отишъл в селото и седнал до вратата на дюкянчето на онази девойка. Тя го попитала желае ли нещо, а той й признал, че е влюбен в нея. Тя не споделила чувствата му и той останал да седи там цели три дена, без да яде, като търсел да зърне само лицето й. Тя разбрала, че той няма да я остави на мира, и разправила на близките си за него. Те насъскали срещу му няколко момчета, които взели да го замерят с камъни, счупили му ребрата и му пукнали главата. Но момъкът не си отивал. Жителите на селото решили да го убият.

При мен дойде човек от селото и ми разказа историята на момъка. Отидох там. Заварих го да лежи на земята. Изтрих кръвта от лицето му, пренесох го в манастира и взех да лекувам раните му. Той прекара при мен четиринайсет дена.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И ДЕВЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на монаха Абдуллах:

* * *

Когато се съвзе, момъкът напусна манастира и отново седна пред дюкянчето на девойката.

— Сърцето ми късаш, момче! Добре, ще се смиля над тебе! — рекла му тя. — Искаш ли да приемеш моята вяра? Тогава ще се омъжа за теб!

— Опазил ме Аллах да се откажа от единобожната си религия! — рекъл момъкът.

— Стани! — рекла девойката. — Ела у дома и свърши с мен това, което си намислил! После си върви по пътя!

— Не! Не мога да заменя своето дванайсетгодишно отшелничество срещу едно мимолетно удоволствие!

— Тогава си върви!

— Няма да си вървя! Сърцето ми не го позволява!

Девойката отвърнала лице от него. Пак го подели селските момчета и взели да го замерят с камъни. Излязох от манастира, прогоних ги, вдигнах главата му в скута си и го чух да казва:

— Милостиви боже, събери ме с нея!

Отново го пренесох в манастира, но той издъхна, преди да успея да му помогна. Занесох го извън селото, изкопах му гроб и го зарових.

Някъде към полунощ същата тази девойка се събудила от сън и запищяла. Съселяните й се събрали около нея и взели да я питат защо вика. Тя отвърнала:

— Докато си спях, при мен влезе онзи мюсюлманин, взе ръката ми и поиска да му пристана! Ала когато ме поведе към вратата на мохамеданския рай, пазачът му ме спря и рече: „Тази жена е забранена за правоверните!“ Аз приех исляма от момъка и влязох в рая. Там видях прекрасни дворци! Момъкът влезе с мен в един от тях и ми рече: „Този дворец е мой и твой! Няма да вляза в него без теб! След пет нощи и ти ще се заселиш в него!“ Протегна ръка към едно от дърветата, откъсна от него две ябълки, подаде ми ги и рече: „Изяж едната ябълка, а другата покажи на монасите!“ Аз изядох ябълката, по-сладка от която никога не бях вкусвала. Когато се събудих, все още усещах вкуса й в устата си. Втората е у мен!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И ДВАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на монаха Абдуллах:

* * *

Девойката извадила ябълката и тя заблестяла в тъмнината на нощта като скъпоценна звезда.

В манастира тя отново разказа съновидението си, като ни показа ябълката. Не бяхме виждали подобен плод. Взех нож, разрязах я, раздадох парченца на своите другари и — наистина! — никога не бяхме яли по-вкусен плод, нито бяхме усещали по-приятен аромат.

Роднините й я отведоха у дома си. Разчу се, че отказала да яде и да пие. На петата нощ станала от постелята, излязла от дома си и се отправила към гроба на покойния мюсюлманин. Хвърлила се отгоре му и предала богу дух, без семейството й да узнае. Щом се развиделило, по пътя към селото се задали двама старци мюсюлмани, облечени във власеници. С тях вървели и две жени. Те казали:

— Ох, хора селяни, сред вас се намира велика светица на всевишния Аллах, която е умряла в мохамеданската вяра! Ние ще се погрижим за нея!

Селяните започнали да търсят жената и я намерили издъхнала върху гроба на момъка. Те казали:

— Не, това е наша съселянка! Тя умря в лоното на християнската вяра, затова ще я погребем ние!

— Не, тя умря като мюсюлманка, затова редно е за нея да се погрижим ние! — рекли двамата старци.

Спорът се разгорещил и единият от старците казал:

— Ето как ще докажем с каква вяра е: нека четирийсетимата монаси от манастира се съберат — ако успеят да я вдигнат и пренесат, това ще означава, че е християнка! Ако ли не успеят да го сторят, ще го направим аз и моят другар. Успеем ли, значи е мюсюлманка!

Селяните се съгласили. Ние, четирийсетимата монаси от манастира, се събрахме, опитахме се да я издърпаме от гроба и да я пренесем, но не успяхме.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ДВАЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на монаха Абдуллах:

* * *

Вързахме я през кръста с дълго въже, но то се скъса, без тялото на девойката да помръдне от мястото си. Съселяните й повториха нашия опит, но безуспешно. Обърнахме се към един от старците мюсюлмани и му казахме:

— Не можем. Сега е твой ред! Вдигни я!

Старецът се приближи до мъртвата девойка, уви я в плаща си и рече:

— В името на милостивия и милосърден Аллах!

Сетне понесе девойката на ръце. С него тръгнаха и останалите мюсюлмани. Стигнаха до една малка пещера и поставиха девойката в нея. Там отидоха двете жени, които я окъпаха и увиха в саван. Двамата старци я понесоха и я погребаха до момъка мюсюлманин.

Разбрахме, че наистина девойката е приела правата религия. Нито едно доказателство от това не би ни разкрило по-ясно истинността на исляма. Бяхме го видели с очите си. Така аз и всичките четирийсет монаси приехме исляма, приеха го и хората от селото. Изпратихме молба до халифа да ни проводи учен, който да ни разясни основите на исляма. При нас наистина дойде един добър богослов и мохамеданин. Научи ни как да се молим и да почитаме каноните на исляма. И ето ни тук.

Приказка за учената жена

Говорят също така, че един благопристоен мъж разказвал:

* * *

Не съм виждал сред жените по-умна, по-надарена, по-учена, по-талантлива, по-чиста, по-морална и по-набожна от една проповедница от Багдад на име Машаих.

Случи се така, че тя дойде в град Хама през 561 г. от хиджра[1]. Поучаваше хората на богоугодни дела. В дома й идваха всякакви богослови, учени люде и литератори, с които тя разискваше проблемите на исляма.

Отидох при нея заедно с един мой приятел литератор. Тя постави пред нас блюдо с плодове, а самата застана зад една завеска. Имаше брат красавец, който започна да ни прислужва. Хапнахме от плодовете, започнахме да разговаряме по проблемите на богословието и аз я попитах за някои заплетени богословски дела, които бяха предмет на противоречия сред посветените в исляма.

Жената ми даде най-точен отговор. Моят приятел се вгледа в лицето на нейния брат, наслаждавайки се на красотата му.

— Ти си човек, който предпочита мъжете пред жените! — заговори го тя.

— Точно така! — каза той.

— А защо, ако смея да попитам?

— Защото Аллах е дал предимство на мъжкия пол пред женския! Аз обичам благородството и мразя низостта!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ДВАЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на благопристойния мъж:

* * *

Учената жена се засмя и рече:

— Ще бъдеш ли справедлив към мене, ако се одързостя да ти противореча? Какво е доказателството, според което човек трябва да предпочете мъжкия пол пред женския?

Приятелят ми отвърна:

— Онова, което се предава чрез книгите и което е близко до разума. То се съдържа в Корана и в Хадисите. В Корана се казва, че мъжете трябва да се предпочитат пред жените, тъй като Аллах е поставил едните над другите; че на двама мъже се равняват мъж и две жени; по отношение на наследството е казано, че ако то трябва да се раздели между мъжа и жената, то мъжът трябва да получи двойно повече от жената. Ето така Всевишният е предпочел мъжкия пол пред женския! Това доказва, че жените струват само наполовина колкото мъжете! В Хадисите пророкът е предопределил, че откупът, който трябва да бъде даден за убита жена, е само половината от този, който трябва да бъде даден, ако убитият е мъж. Следователно мъжкият пол има предимство пред женския!

Тогава учената жена каза на моя приятел:

— Добре го рече, господарю мой, ала ти, заклевам се в Аллаха, ми взе думите от устата и започна да свидетелстваш сам против себе си! Ти си послужи с доказателство, което е против теб, и то е, че Всевишният е предпочел мъжкия пред женския пол благодарение единствено на качествата на мъжкия пол! В това отношение между мене и тебе няма никакъв спор. Но ако достойнството се състои само в мъжествеността, то твоята природа трябва да приеме, а душата ти да възжелае с еднаква охота и стареца, и момчето, сякаш между тях няма никаква разлика, що се отнася до мъжките им качества! Спорът между нас се завърза по отношение на желателните качества, които двата пола би трябвало да притежават — а те са приятното общуване и наслаждението. Но ти не представи нито едно доказателство относно предимството на юношите над девойките!

— Господарке — отвърна приятелят ми, — нима не разбра какви прелестни качества притежават юношите: стройна снага, румени бузи, красота и усмивка, сладкодумие! В това отношение младежите превъзхождат девойките и доказателството е онова, което се цитира от устата на пророка: „Не гледайте голобрадите младежи, защото те са като ваклооките хурии!“. Оттук за всички става ясно, че юношите са за предпочитане пред девойките! Има ли нещо по-добро от онова, което е казал Абу Нуас:

Най-сладкото достойнство, което притежават,

е, че не пускат кръв, когато се сношават,

и не забременяват…

И думите на поета:

Изрече венценосецът Абу Нуас,

с разпътство и цинизъм известен между нас.

        „Народе Мохамедов, обичаш си децата!

        Знай, раят обетован е в гроба под земята“.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ДВАЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на благопристойния мъж:

* * *

Ето защо, когато поетът реши да опише прелестите на наложницата, по която се е увлякъл и я е възжелал за съпруга, той я е сравнил с прелестите на невръстен юноша:

От сладост се поклащат бедрата на момата,

тъй както се люлее папурът сред блатата.

Ако юношата не беше красив, то девойката нямаше да бъде сравнявана с него. Знай, жено, че юношата страни от раздори, особено когато вземе да възмъжава и бузите му руменеят от младост и свежест, а ликът му грейне като пълен месец. Та има ли нещо по-добро от казаното от Абу Таммам:

Завистниците казаха: „Посърна ти, човече,

щом по бедрата женски безумно се увлече!“.

        Той чу гласа любовен до него да достига,

        но после тихо рече: „Със укорите стига!“

И нека хубостта на бузите му грее!

Клеветник и завистник пред нея да немее!

        Възнагради поетът желанието властно

        на момъка, пленен от красотата ясна!

На всички той разказа за своя стар другар,

така и не намерил на любовта си цяр!

Та с тази добродетел, цитирана за юношите, поетът не е удостоил жените.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на благопристойния мъж:

* * *

— Да те пази Всевишният! — рече учената жена. — Ти реши да спориш! Говори правилно и достоверно! Послужи си с най-различни доказателства. Заклевам те в Аллаха, кажи, може ли да има място за сравнение между юношата и девойката? Това е все едно да сравняваш глупавите кози с грацията на дивите газели! Девойката има мек глас, говори плавно и е красива на външен вид. Тя е като стъбълце на синчец, с устица като маргаритка. Косата й е черна като катран. Тя е с устни като маково листо, с лице, свежо като ябълка, и със страни, червени като вино. Гърдите й са като нарове, а шията — като клонче. Тя е с изправен стан, със силно и красиво тяло, с бузки блестящи, с високо чело и с извити като лъкове вежди, с очи изписани като два полумесеца. Когато заговори, от устата й се сипят чисти бисери. Тя привлича сърцата със своята изтънченост и красноречие. Усмихне ли се, ще си помислиш, че месецът е заблестял между нейните устни, меки като масло, и с вкус, по-сладък от меда. Тя има гърди, подобни на широк път в долина, бели като слонова кост, стегнато коремче и снага нежна и превъзходна, бедра като изваяни колони. Задницата й се вълнува като кристално море, а недрата й са като планини от светлина. Тя има прекрасни нозе и пръстчета с остри като на лешояд нокти. Оня, който е казал, че светът се състои от жени, е бил прав. А честното слово на пророка беше довод против теб! Да, пророкът е казал: „Не гледайте голобрадите младежи, защото те са като ваклооките хурии“. Ако жените не бяха по-красиви, те не биха послужили за сравнение! Що се отнася до твърдението ти, че девойките се сравнявали с юношите по красота, вярно е тъкмо обратното — юношите биват сравнявани с девойки. Дори някои казват, че девойките са годни за всякаква любов в разрез с общоприетия от хората праведен път, както е казал големият поет Абу Нуас:

Живей в дворец девойка — прелестно създание.

Тя годна е за похот и прелюбодеяние.

А пък това, което каза, че момците стават дваж по-красиви и привлекателни, когато възмъжават, ти и тук се отклони от истината, защото набождащата брада у юношата загрозява красотата му.

Ликът му бе катранен, къдриците му — също.

На този черен лист кой би написал нещо?

        И ако всички люде се влюбят във младежа,

        то значи, че са прости, глупаци и невежи!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ДВАЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на благопристойния мъж:

* * *

Проповедницата свърши стиховете и продължи:

— Как може да остава скрито за тебе, че съвършенството се състои в наслаждението от женската красота и че мъжката похот е насочена към жените! Та нали Всевишният, благословен да е Той, е обещал на своите пророци и праведници в рая като награда ваклооки хурии! Ако знаеше, че насладата се крие в нещо друго, той щеше да ги възнагради с това друго нещо и да им го обещае. А пророкът е казал: „Аз имам три любими неща на тоя свят: жените, благовонията и молитвата, която ми е по-скъпа от зеницата на окото!“ Ето защо Аллах е предопределил юноши да бъдат слуги на райските пророци и праведници, защото раят е място за блаженство и вечни наслади. А ползването им за друго е от лукаваго. И аз се моля на Аллаха за прошка, вам и на останалите мюсюлмани!

След тези думи жената замълча и престана да ни отговаря. Напуснахме дома й радостни, че сме успели да извлечем полза от спора с нея, като съжалявахме, че трябва да се разделим.

[1] Около 1200 г. сл.Хр. — бел.прев. ↑

Приказка на Абу Суейд за старицата

Разправят, царю, че Абу Суейд разказвал:

* * *

Един ден аз и неколцина мои близки приятели отидохме в една овощна градина, за да си купим плодове. В един кът видяхме старица с много красиво лице, само дето главата й беше побеляла. Тя решеше косите си с гребен от слонова кост. Тя не ни обърна внимание и не скри белотата си. Казах й:

— О, старице, ако си боядисаш косата, ще станеш по-красива от девойка. Какво те спира да не я боядисваш?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ДВАЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абу Суейд:

* * *

Старицата вдигна глава към мен, погледна ме втренчено и изпя следните стихове:

Къносах си косите, къната уж прихвана,

но после избеля. И старостта остана!

   Отмина ден прекрасен на младостта ми цветна —

   тогава бях за всички красива и приветна!

Приказка за Ибн Тахир и Мунис

Разправят също така, че на Али бен Мохамед бен Абдуллах бен Тахир предложили да купи една робиня на име Мунис. Тя била достойна и образована и умеела да съчинява стихове. Али я попитал:

— Как се казваш?

— Казвам се Мунис! — отговорила.

Али знаел името й предварително, затова свел глава за миг, а като я вдигнал, изпял следните стихове:

За мъката любовна не знаеш ти, момиче,

терзае, гложди тя сърцето, що обича.

— Аллах да възвеличи емира! — рекла робинята и произнесла следните стихове:

Разбирам те, любими, дочувам твоя зов,

ще се смиля над тебе, ще те даря с любов!

Робинята се харесала на Али и той я купил за седемдесет хиляди дирхама. Направил я майка на сина си Убайдулла ибн Мохамед, прочут с множество достойнства.

Приказка на Абу ал-Айна за двете жени

Абу ал-Айна разправял веднъж:

* * *

— На нашата улица живееха две жени. Едната обичаше мъж, а другата — голобрад юноша. Те се срещнаха една нощ на терасовидния покрив на една къща, без да знаят, че чувам разговора им. Тази, която обичаше голобрадия юноша, каза на другата:

— Сестро, как можеш да понасяш грубата брада на твоя мъж върху гръдта си, когато те целува и когато мустаците му бодат устните ти?

— О, неразумна жено — отвърна другата, — нима дървото се украсява единствено от неговия листак, а достойнството на краставицата идва само от мъха й? Виждала ли си на този свят нещо по-грозно от сипаничав и плешив мъж? Брадата е създадена за мъжете, както къдриците — за жените. Всемогъщият е сътворил на небето ангел, който казва: „Благословен да е Оня, който е украсил мъжете с бради, а жените с — къдрици“. И ако брадите на мъжете не бяха равни по красота на къдриците на жените, то Аллах нямаше да съеши мъжа с жената, неразумна глупачко!

Приятелката на голобрадото момче си взе поука от думите на своята другарка и промълви:

— Забравих, вече забравих за своя приятел, кълна се в Господаря на свещената Кааба!

Приказка за неволницата Тауаддуд

Разказват, че в Багдад живял мъж способен, голям търговец, спечелил пари и имоти. Живял дълго, но все си нямал чедо — ни мъжко, ни женско. Остарял, с времето ставал все по-слаб и по-немощен. Изплашил се, че парите и имането му ще отидат на вятъра. Дал тържествен обет пред Аллах, стига той да му дари син. Аллах приел благосклонно молитвата му. Не минало много време и жена му понесла дете, а когато настъпил срокът, тя родила момче, хубаво като месечина. На седмия ден след раждането човекът дал на сина си име Абул Хасан.

Раснало момчето и пораснало, изучило свещения Коран, ритуалите на исляма, каноните на правата вяра, правописа, поезията, аритметиката и стрелбата с лък. Бил личен момък. Баща му се радвал, веселил му той душата. И ето че когато стигнал мъжка възраст, един ден баща му рекъл:

— Синко, наближава онова, което е писано на всеки — идва моят край и аз скоро ще се срещна с великия Аллах! Създал съм толкова богатство, че да стигне за твоите внуци и правнуци! Възхвалявай Всевишния за това, което съм ти оставил, и се опирай само на онези, които ти помагат!

Не минало много време и търговецът умрял. Момъкът го погребал и започнал дни и нощи да го оплаква. Но дошли при него приятели и му рекли:

— Щом човек е оставил син като тебе, значи не е умрял! Миналото — минало! Така оплакват само жените!

Веднъж му казали, дваж му повторили, накрая го отвели в хамама и там изтъркали мъката му…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ДВАЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абул Хасан забравил съвета на баща си, объркал се от многото пари, помислил, че ще остане все така в разкош, почнал да яде и да пие, да се радва и да се весели, да живее сред звъна на шишета и песни на леки жени. Но ето че се свършили парите, стопил се късметът; което имало, се изяло, имането се пропиляло. Всичко пръснал, докато накрая му останала само слугинята, която бил наследил от баща си. Нямало друга като тази слугиня. Известна била с голямото си майсторство, знания и трудолюбие. Била гъвкава и стройна, с вежди като арки надвесени, с очи като на газела вакли, с нос като остър меч насочен, с бузи като анемона, с устни — пръстена на Сулеймана, зъби — бисер огърлица, кръшна тънка вие се снагата, най-слаб вятър силно я премята, гърдите й — от дюни по-тежки, пък и с други прелести човешки… Всеки, който видел прелестта й и блясъка на усмивката й или пък го улучели очите й с острите си стрели, губел ума и дума. А освен това била сладкодумна и подредена…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ДВАЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Абул Хасан свършил всичките си пари, а от три дни не бил хапвал трошица хляб и не можел да мигне дори за миг, тя му рекла:

— Господарю, заведи ме при емира на правоверните Харун ар-Рашид и му поискай за мен десет хиляди динара. А ако той прецени, че е скъпо, ти му кажи: „Моята слугиня струва много повече! Ти я изпитай най-строго какво знае! Друга тук подобна на нея няма и тя подхожда само на такъв като тебе!“ Не ме давай за по-ниска цена, защото дори и тази е малка за неволница като мене!

Абул Хасан не подозирал какво знае и може неговата неволница, но все пак я отвел при Харун ар-Рашид, казал, каквото тя му била подсказала, и халифът я запитал:

— Как се казваш?

— Тауаддуд[1]!

— Слушай, Тауаддуд, кажи ми какви науки знаеш!

— Господарю, знам граматика, поезия, мюсюлманско право, тълкувание на Корана, синтаксис, музика, наследствено право, събиране и изваждане, умножаване и деление, геометрия, легендите на древните. Знам наизуст благородния Коран, броя на неговите сури, аи, части, нисфи, арбаи, асмани, аашари[2], местата на метаните и броя на буквите му, зная коя сура къде и как е записана, кои са от Мека и кои от Медина[3], знам причините, поради които всяка е била низпослана, знам отлично свещените хадиси. Запозната съм със сложната математика, строителното дело, философията, логиката, кое е абстрактно и кое — конкретно! Обикнах поезията, свиря на уд, научих се да съчинявам песни! С една дума, мога да се равнявам само с големите учени!

Халифът се учудил на красноречието й и се обърнал към господаря й:

— Аз ще намеря кой да я изпита по всичко, за което тя твърди, че знае. Ако отговори добре на въпросите, ще ти платя колкото искаш, че и отгоре, ако ли не — ще си я прибереш!

Той наредил да доведат книжовници, учени, звездобройци, мъдреци, строители и философи. Събрали се те в дома му и той наредил да доведат неволницата Тауаддуд.

— Искам да изпитате тази неволница, но така, че да докажете, че всичко, за което тя претендира, не е вярно! — наредил Харун ар-Рашид.

Навела неволницата глава и запитала:

— Кой между вас е факих, който знае хадисите?

— Аз съм този, за когото питаш! — отговорил един от тях.

— Питай ме каквото искаш!

— Добре! Кажи ми кой е твоят бог, кой е твоят пророк, кое е винаги пред тебе, накъде е твоята кибла, кои са братята ти, накъде е пътят ти, къде са обичаите ти?

— Аллах е моят бог, Мохамед е моят пророк, винаги пред мен е Коранът, Кааба е моята кибла, правоверните са ми братя, доброто е моят път, Суната е моят обичай!

— Чрез какво ще познаеш всевишния Аллах?

— Чрез ума!

— А какво значи ум?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че неволницата заговорила:

— Умът се състои от две части — дарен и придобит. Дареният е създаден от Аллах и той го дарява на онези, които пожелае! Придобитият е онзи, който човек получава чрез своето възпитание и образование!

— Правилно отговори! А къде се намира умът?

— Аллах го поставя в сърцето, а от там неговите излъчвания се извисяват в мозъка и остават там завинаги!

— А чрез какво ти опозна пророка, Аллах да го възвиси?

— Опознах го с прочитането на книгата на Аллах!

— А сега ми разкажи за стълбовете на вярата и за трайните същности!

— Стълбовете на вярата са пет: свидетелството, че няма друг бог освен Аллах, който няма друг до себе си, а Мохамед е негов раб и пратеник; произнасянето на молитвите; даването на милостиня; постите през месец рамадан; хаджилъкът — за онези, които имат възможност да го направят. А действащите трайни същности са четири: ден и нощ, слънце и луна. Те коват възрастта и създават надежди, макар че човек не може да знае кога ще се прекъсне животът му!

— А по какъв начин човек трябва да се моли?

— Правото на раба божи е робството и той живее на вярата чрез господството!

— С каква цел излизаш от дома си за молитва?

— Да се поклоня на бога!

— Какво не допуска и какво донася молитвата?

— Целта е пречистване на душата, тя не допуска оскверняване на светите места и донася мир на душата.

— А какво става, ако се прекъсне молитвата?

— Казано е: „Който прекъсне молитвата си по своя воля, нарочно и без извинение, той няма полза от исляма!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И ТРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че факихът продължил:

— Добре! Кажи ми какво е молитвата?

— Тя е връзката между раба и бога! — отговорила неволницата. — Тя притежава десет качества: освещава сърцето, осветява лицето, радва Всемилостивия бог, поражда недоволство у дявола, отблъсква нещастието, отпъжда злото, което създават враговете, с нея хората стават по-милостиви, не може да се произнася със злоба в душата, унищожава разпътността, предпазва от грях! Тя е от непременните задължения и е основа на религията!

— А в какво е ключът към молитвата?

— Задължителното предварително обмиване.

— А какъв е ключът към обмиването?

— Предварителното споменаване на името на Аллах.

— А какъв е ключът към това споменаване?

— Дълбоката вяра.

— А какъв е ключът към дълбоката вяра?

— Упованието.

— А какъв е ключът към упованието?

— Надеждата.

— А какъв е ключът към надеждата?

— Послушанието.

— А какъв е ключът към послушанието?

— В признанието, че Аллах е един и всевластен!

— Какво прави човек, след като стане от сън?

— Преди да посегне за храна, трябва да се обмие три пъти.

— Какво трябва да се прави при обикновеното измиване?

— Трябва да има желание да се измие, после тялото да се облее с вода. Преди измиване тялото да се изтърква. Косата трябва да се среши. Нозете се измиват накрая.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ТРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че факихът запитал:

— Сега обясни причините за обмиването с пясък.

— Причините са седем: липса на вода, страх от нечиста вода, необходимост от обмиване, объркване на пътя в пустинята, болест, нараняване, съседство с болен.

— Добре. А какво се дава при закят?

— Дават се злато, сребро, камили, крави, овце, кози, пшеница, ечемик, зеленчуци, бакла, фасул, нахут, ориз, стафиди, фурми…

— А какво са постите[4] и какво се спазва при тях.

— Постите изискват отказ от ядене и пиене. Те са дълг на всеки пълнолетен. Изключение правят жени преди раждане. Трябва първом да се види появата на полумесеца, възвестяващ началото на месец рамадан, да се обяви началото чрез съдебно лице, което го доверява на вестителя. Задължително храненето става само нощем. Правилно е първата закуска да започне бързо след залез, а последното ядене да се направи непосредствено преди изгрева, да се говори само за добри неща, да се споменава непрекъснато Аллах и да се чете с припяване Коранът.

— Добре. А сега ми кажи какво опорочава постите?

— Потенето, гримирането, преглъщането на слюнка, смукане на кръв от рана, кръвопускане при бръснар.

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла.

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ТРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че факихът запитал:

— Добре. А какви са условията за хаджилъка?

— Човек да е пълнолетен, да е с всичкия си и да е мюсюлманин. Този дълг трябва да се изпълни поне веднъж в живота.

— Добре. А какво е джихад? Какво е нужно за него?

— Джихад избухва, когато неверниците тръгнат срещу нас. Необходимо е да има имам и оръжие и да се проявява твърдост при среща с врага.

— Кажи ми сега какви са правилата на продажбата!

— Задължителни условия при продажба са търсене и предлагане, продаваемото да бъде годно за използване, да съществува възможност да бъде получено и да не е предмет на лихварство. При наличие на по-добър избор договорът може да се разтрогне, преди да е станал сблъсък. Пророкът е казал: „Продажбата трябва да бъде по начин, при който да няма сблъсък“.

— Какви неща не бива да се продават заедно.

— Чувала съм един истински хадис за полезните неща от божия пророк. В него той забранява продажбата на фурми с влага, смокини пресъхнали, месо пресушено, масло, смесено с лой.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ТРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че факихът спрял да пита, изправил се на крака и възкликнал:

— Тази неволница знае факха по-добре от мене!

— Нека и аз да те питам някои неща, пък ти да ми отговориш, ако ги знаеш? — рекла тя.

— Ами питай! — казал факихът.

— Кои са корените на исляма?

— Те са четирите убеждения, че изводите на религията са правилни, че поставената цел е праведна, че всички решения по шариата са неотменими и че трябва да си верен на дадената дума.

— Остана още нещо. Не ми ли отговориш, ще ти взема наметката! Кои са клоните на исляма? — факихът замълчал, не знаел отговора. — Съблечи си наметалото и ще ти го обясня! — рекла тя.

— Ти го обясни, а аз после ще го разсъблека гол! — засмял се емирът на правоверните.

— Ислямът има двайсет и два клона — заобяснявала тя. — Това са придържане към Книгата на всевишния Аллах, следване заветите на неговия пророк, прекратяване на обидите между правоверните, ядене само на разрешени храни, избягване на забранени храни, да не се отговаря на обидата с обида, покаяние, дълбоко разбиране на религията, обич към ближния, строго придържане към откровенията в Корана, доверие в словата на пророците, страх от лъжепророци, готовност за смърт, сила на убеждението, прошка на силния към слабия, духовна сила у слабия, твърдост при беда, познание на всевишния Аллах, познание на онова, което ни е оставил неговият пророк, противопоставяне на хитрините на проклетия Сатана, вярност на дадената дума, противопоставяне на непозволени желания и вярност към Аллах.

Емирът на правоверните наредил на факиха да съблече зеленото си наметало. Съблякъл ги той и напуснал засрамен и унижен.

* * *

Изправил се друг факих и започнал:

— Неволнице, чуй и от мене няколко въпроса! Кога е правилно да се казва „Мир вам“?

— Предопределено е на кого да се казва, известен е народът, комуто се казва!

— Добре. А какво се казва преди ядене?

— Това е признанието, че Аллах е дал тази храна, сложил я е на трапезата, налял я е в чашите, и затова към него се отправя благодарност.

— А какви са правилата при ядене?

— Първо трябва да споменем Аллах, после да си измием ръцете, да приседнем на лявото бедро, да се храним с три пръста и да хапваме от онова, което е най-близо.

— Добре. А какво значи добри нрави при ядене?

— Да се храниш с малки хапки и да обръщаш внимание на съседа до тебе.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че факихът запитал:

— Добре. Кажи ми сега кои са убежденията на сърцето и кои са техните противоположности?

— И убежденията, и онова, което е тяхна противоположност, са три. Първото е убеждението във вярата, а срещу него е отклонението към неверието. Второто е убеждението в Суната, а срещу него е отклонението към ересите. Третото е убеждението, че трябва да си покорен, а срещу него е отклонението в непокорство към бога.

— Кажи няколко думи за вярата!

— Вярата се състои от седем части. Това е вярата в божественото, вярата в необходимостта от преклонение пред него, вярата в особената му същност, вярата във всемогъществото на ръцете му, вярата, че има забранени неща, вярата в единствения Аллах, ангелите, неговите книги и пратеници, вярата в предопределеното, в онова, което ни е писано, независимо дали е добро или зло, сладко или горчиво.

— А какво значи изразът: „Трите отнемат три“?

— Разправят, че Суфиян Саури е казал: „Пренебрежението към праведниците отнема рая на другия свят. Пренебрежението към царете отнеме душите. Пренебрежението към разходите отнема парите“.

— А как се влиза на небесата! Колко порти имат те?

— Пророкът е казал: „Само онзи, който е създал небесата, знае броя на небесните порти. Всеки от синовете Адамови има на небесата по две порти. От едната порта слиза препитанието му, през другата се качват плодовете на труда му. Вратата на препитанието се затваря, когато идва неговият край, а вратата на труда му се затваря, когато през нея влезе душата му“.

— Какво значи нещо, половин нещо и нищо?

— Нещото е вярващият, половината нещо е онзи, който вярва, но не напълно искрено, а нищото е неверникът.

— Добре. А какви видове сърца има?

— Има непорочно сърце, болно сърце, разкайващо се сърце, предусещащо сърце, сияйно сърце. Непорочното е на онзи, който е възлюбил Аллах. Болното е сърцето на неверника. Разкайващото се е на благочестивия, който се бои от бога. Предусещащото е на нашия пророк Мохамед. Сияещото е на онези, които вървят отпред и са следвани от другите. А сърцата на учените са три вида: сърцата, свързани с този свят, сърцата, свързани с отвъдния свят, и сърцата, свързани с Аллах. Казано е също: „Сърцата са три вида: неподреденото сърце е на лицемера, бедното е на неверника, твърдото е на правоверния“. Казано е също, че сърцата се делят пак на три: сърца, осветени от сиянието на вярата, сърца, изоставени и наранени от разлъка, и сърца, които се страхуват, че ще останат без божия подкрепа.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ТРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато неволницата отговорила на въпроса на факиха за сърцата, тя възкликнала:

— О, емир на правоверните, той ме разпитва до такава степен, че капнах от умора! Аз ще го запитам за две неща! Ако ми отговори — добре, ако ли не — ще му взема наметалото!

— Питай каквото искаш! — казал факихът.

— Какво ще кажеш ти за вярата? — запитала тя.

— Вярата е труд на душата, потвърден от сърцето и изразен чрез езика. Казал е Мохамед: „Вярата на вярващия би била непълна, ако не е допълнена с пет качества: упование на Аллаха, предоставяне личните дела в ръцете на Аллах, предаване себе си на Аллах, доволство от предопределението на Аллах и посвещаване на всички дела на Аллах. Който обича Аллах — всичко, което му е дадено, е от Аллах наш, всичко, което не му е дадено, също е от Аллах. Едва тогава той е изцяло правоверен“.

— Сега ми кажи какво е задължението на задълженията, задължението, предхождащо всяко друго задължение, задължението, от което се нуждае всяко друго задължение, задължението, което потвърждава всяко друго задължение, задължението за правилата, които са част от всяко задължение, и за правилата, с които свършва всяко задължение.

Факихът млъкнал, не могъл да отговори. Емирът на правоверните й наредил тя да поясни отговора на въпроса си и след това факихът да й даде наметката си.

— Задължение на задълженията е да се познава всевишният Аллах — заговорила неволницата. — Задължението, предхождащо всяко друго задължение, е да се потвърждава непрекъснато, че няма бог освен Аллаха и че Мохамед е неговият пратеник. Задължението, от което се нуждае всяко друго задължение, е обмиването. Правилото, което е част от всяко друго задължение, е ноктите да са изрязани и брадата — подстригана. А правилото, което е върхът на всяко задължение, е обрязването.

Разбрал факихът, че е безпомощен, и рекъл:

— О, емир на правоверните, тази неволница е по-учена от мен както във факха, така и в другите науки!

И се отдръпнал победен.

* * *

Дошъл редът на четеца на Корана. Пристъпил той напред и рекъл:

— Ти чела ли си книгата на великия Аллах, овладяла ли си в съвършенство знанието на неговите аи, онова, което е позволено и което е забранено, ясното и неясното, меканските и мединските сури, разбрала ли си тафсира, познаваш ли различните му версии и правилата на прочитането им?

— Да! — отговорила неволницата.

— Кажи ми тогава колко са сурите в Корана, колко са аите, колко са буквите, колко пъти е споменат пророкът, колко сури са медински и колко — мекански, колко летящи същества има в него?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ТРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че неволницата отговорила:

— Сурите в Корана са сто и четиринайсет, от тях седемдесет са меканските четирийсет и четири — медински. Аите са шест хиляди двеста трийсет и шест думите са седемдесет и девет хиляди четиристотин трийсет и девет, буквите са триста двайсет и три хиляди шестстотин и седемдесет, като всяка прочетена буква се равнява на десет извършени добри дела. А пророците, чиито имена са записани в Корана, са Адам, Нух, Ибрахим, Исмаил, Исхак, Якуб, Юсеф, Алиясаа, Юнис, Лут, Салих, Худ, Шуайб, Дауд, Сулейман, Зу-л-Кафа, Идрис, Алиас, Яхия, Закария, Аюб, Муса, Харун, Айса и Мохамед[5], мир на всички тях. А летящите твари са девет: комар, пчела, муха, мравка, папуняк, гарван, скакалец, ятата птици, птицата на Айса, както и прилеп.

— Кажи ми сега коя сура в Корана е най-хубава?

— Сурата „Крава“.

— А коя ая е най-велика?

— Аята за престола. В нея има петдесет думи и произнасянето на всяка дума се равнява на петдесет добри дела.

— Коя е най-справедливата ая?

— Това са думите на Всевишния: „Аллах нарежда да има справедливост, и благодеяние между вас, така както става между роднини, той запретява разпътността, греха и разврата“.

— А коя ая съдържа най-силното желание?

— Това са думите на Всевишния: „А нима всеки човек измежду тях не желае да влезе в рая на благоденствието?“

— А коя ая съдържа най-голямата надежда?

— Това са думите на Всевишния: „Казано е, роби мои, че и тези, които са били разточителни в приказките си, нека не губят надежда в милостта на Аллах. Аллах прощава всички грехове, той е всепрощаващ и всемилостив“.

— Кажи ми какво значат и какъв смисъл има в думите: „Уповавам се на Аллаха срещу проклетия дявол“.

— Произнасянето на това заклинание е задължение! Доказателство са думите на Всевишния: „Когато четеш Корана, уповавай се на Аллах срещу проклетия дявол“.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла.

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ТРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че четецът навел глава и си помислил: „Това е чудо на чудесата! Как говори тази неволница! За бога, трябва някак да я надхитря, да надделея над нея!“ После запитал:

— Аллах наведнъж ли е изпратил Корана или на части?

— Носел го е верният Джибрил, мир нему, от бога на световете до неговия пророк Мохамед, най-висшия между божиите пратеници, последен от пророците в течение на двайсет години, а и аите са идвали на части според конкретните събития.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ТРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че факихът запитал:

— Добре. Кажи ми сега колко са били придружителите, които са събирали Корана по времето на пророка?

— Те са четирима: Абу бен Кааб, Зейд бен Сабит, Абу Обейда Амир бен ал-Джаррах и Осман бен Аффан, Аллах да е доволен от всички тях!

— Кои са били четците, които са създали четенето на Корана?

— И те са четирима: Абдуллах бен Ма’асуд, Абу бен Кааб, Моаз бен Джабал и Салим бен Абдуллах.

— А какво ще кажеш за думите на Аллах: „Да не се прави жертвоприношение на статуя!“?

— Това се отнася за идолите, които биват изправяни, за да им се кланят, вместо да правят това на Аллах, боже опази!

— А какво ще кажеш за думите: „О, вие, които повярвахте, не се лишавайте от благата, които Аллах ви е отредил?“

— Знаещите разказват, че тази ая е била спусната сред няколко от следовниците на божия пратеник, които рекли: „Нека се отречем от света, да облечем власеници и да станем монаси!“

Когато четецът видял как девойката вършее с думите си като буря и не се колебае, изправил се и рекъл:

— О, емир на правоверните, тази неволница е по-учена от мене както в четенето, така и в други неща!

— Аз ще задам само един въпрос. Ако ми отговориш — добре, ако ли не — събличаш наметалото си! — рекла Тауаддуд. — Коя е аята, в която двайсет и три пъти се повтаря буквата кяф, в коя се повтаря шестнайсет пъти буквата мим, в коя се повтаря сто и четирийсет пъти буквата а’йн и кой хизб не се отнася за нашето време? — четецът не могъл да отговори и тя казала: — Събличай наметалото! — а когато той съблякъл наметалото, тя продължила: — О, емир на правоверните! Аята, в която има шестнайсет мима, се намира в сура „Худ“, онази, в която има двайсет и три кяфа, се намира в сурата „Крава“ — това е аята за религията, а аята, в която има сто и четирийсет а’йна, се намира в сурата „Признание“. А хизбът, който не се отнася за нашето време, е в аята: „Наближи часът, разцепи се луната и дойде милостта и възкресението.“

Четецът смъкнал наметката от себе си и се оттеглил засрамен…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че към Тауаддуд пристъпил известен лечител и рекъл:

— Достатъчно се говори за науката на религиите. Съсредоточи се върху науката за телата! Говори ми за човека, как е създаден той, колко жили има в тялото му, колко кости и защо Адам се нарича Адам?

— Той е наречен Адам заради тъмната му кожа — отговорила неволницата, — тоест поради смуглия му цвят. Казват, че Аллах го е създал от кожата[6] на земята, тоест от онази част на лицето й, която е зрима. Гърдите му са от земята на Кааба, главата му — от пръстта на Изгрева, нозете му — от пръстта на Залеза. Поставил е на главата му седем врати: две очи, две уши, две ноздри и уста. Създал е очите като орган на зрението, ушите — на слуха, ноздрите — на обонянието и устата — на вкуса. В устата е сложил език, за да изразява съвестта на човека. Той е създал Адам, смесвайки четири елемента: вода, земя, огън и въздух. Жълтото е като огъня — това е суха горещина. Черното е като пръстта — то е сух студ. Мокротата е като водата — тя е влажен студ. Кръвта е като въздуха — тя е влажна горещина. Той е създал у човека триста и шейсет жили, двеста и четирийсет кости и три души: животинска, духовна и природна, като на всяка душа е възложил определена роля. Създал е и пет чувства: слух, зрение, обоняние, вкус и осезание. Той е поставил сърцето в лявата страна на гръдния кош, поставил е корема под сърцето, поставил е белите дробове като ветросъздател на сърцето, поставил е черния дроб от дясната страна под гърдите, създал е диафрагма и черва, съчленил е костите и е покрил всичко с мускули.

— Добре. Разкажи ми сега за костния скелет…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И ЧЕТИРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че неволницата отговорила:

— Скелетът е съставен от двеста и четирийсет кости и се дели на три части: глава, туловище и крайници. Главата се дели на череп и лице. Черепът се състои от осем кости, към които се добавят и четирите костички на слуха. Лицето се дели на горна и долна челюст. На горната има единайсет кости, а долната е от една кост. Към тях се добавят зъбите, които са трийсет и два на брой, а също и подезичната костичка. Туловището се състои от гръбначен стълб, гръден кош и таз. Гръбначният стълб се състои от двайсет и четири кости, наречени прешлени. Гръдният кош е от двайсет и четири ребра, по дванайсет от всяка страна. Тазът се състои от две бедрени кости, задница и долна част. Крайниците са горни и долни. Горните са два и всеки се дели на рамо, което се състои от лопатка и ключица; на мишница — от рамото до лакътя, състояща се от една кост; на предмишница — от лакътя до китката, състои се от две кости — лакътна и лъчева; следва ръката, която се дели на китка, шепа и пръсти, като китката е от осем кости, разделени на две половини по четири кости, шепата е от пет кости, а пръстите са пет на брой, като всеки е от три костички, наричани фаланги, с изключение на палеца, където те са две. Долните крайници са също два и всеки се дели на бедро, което е от една кост; прасец, който се състои от три кости — голям пищял, малък пищял и коленна капачка; стъпалото, подобно на ръката, се дели на глезен, стъпало и пръсти; глезенът се състои от седем кости, подредени в два реда, но единият ред е с две, а другият — с пет кости. Пръстите са пет, всеки с по три кости, с изключение на големия, който е от две кости.

— Сега ми кажи коя е най-важната между жилите?

— Основната е аортата. От нея тръгват всички останали. Те са много и броят им знае само онзи, който ги е създал. Някои казват, че били триста. И още — Аллах е създал езика като изразител на мисълта, очите — като светилници, ноздрите — като тръби за дишане, ръцете — като криле. В черния дроб се крие състраданието, в далака — смехът, в бъбреците — хитростта, белите дробове са отдушници, в корема е складът, а сърцето е колоната на тялото. Повреди ли се то, цялото тяло се поврежда.

— Какви са доказателствата за съществуването на болест във външните и вътрешните органи.

— Ако лекарят си разбира от работата, той най-напред ще прегледа какво е състоянието на тялото. Първо ще опипа твърдите места на ръцете, температурата, сухотата, хлада и влагата. Възможно е този преглед да покаже и наличието на вътрешни болести. Така например жълтината в очите може да е признак на жълтеница, а изкривяването на гърба може да показва болест в белия дроб.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че лекарят казал:

— Добре! А какви са признаците за вътрешните болести?

— Определянето на вътрешните болести става по няколко правила. Първо, — чрез опипване. Второ — по повърнатото. Трето — от болката. Четвърто — от мястото. Пето — от подутините. И шесто — от сравняване с познати вече симптоми.

— Кажи ми как се стига до всяка болка?

— Ако се погълне храна, преди да е завършило храносмилането на предишната. Насищане върху насищане — това е гибел за хората. Който иска да живее дълго, трябва да обядва в по-ранен час, да не чака да се мръкне, за да вечеря, да не прекалява с кръвопускането и смукването на кръв с пиявици. Той трябва да раздели стомаха си на три третини: първата е за храната, втората — за водата и третата — за въздух. Червата на човека са дълги осемнайсет педи, шест от тях трябва да са за храната, шест — за водата и шест — за дишането им. Ако човек ходи с по-празен стомах, ще му е по-приятно и по-леко, отколкото с препълнен стомах.

— Какви са признаците на жълтата треска?

— Жълтата треска се проявява чрез жълтия цвят на лицето, горчивина в устата, сухота, слаб апетит, бързо сърцебиене. Тя заплашва с висока температура, менингит, циреи, подутини, жълтеница, язви в червата, огромна жажда.

— Добре. Сега ми кажи какви са признаците на черната жлъчка и какви опасности носи, ако вече е обхванала корема.

— От нея се пораждат лъжлив апетит, постоянна тревога, скръб и мъка. Тогава трябва да се предизвика повръщане. Ако не се направи това, тя ще породи меланхолия, проказа, болки в далака, язви в червата.

— Добре. А от колко части се състои лечението.

— От две. Първата е науката да се открият болните органи, а втората — по какъв начин да се върне тяхното здраве.

— По кое време човек трябва да пие, за да бъде пиенето най-приятно и най-полезно и да усети приятен мирис?

— След като изчака известно време след храна. Поетът е казал:

Не пий водица след храна, не бързай!

        Избързването болест причинява.

Изчакай, след като си ял, а после

        на малки глътки тялото задоволявай!

— Кажи ми коя храна е най-подходяща за болния!

— Той трябва да се храни само ако е гладен, и не бива да си претъпква корема. Мъдрият Гален е казал: „Който иска да поема храна, нека го прави бавно и няма да сбърка“. И нека свършим с думите на пророка: „Стомахът е дом на болестите, а диетата — главният им лек“. В основата на всяка болест са настинката и лошото храносмилане.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че лекарят попитал:

— А какво ще кажеш за хамама?

— Не влизай в него, ако си преял. Казал е пророкът: „Благотворството на хамама е, че изчиства тялото и оплодотворява мислите“.

— В кой хамам водата е най-добра?

— В онзи, където водата е прясна, който е широк и въздухът му е приятен. В него трябва да се повтарят четирите климата: есенен, зимен, летен и пролетен.

— Кажи ми коя храна е най-добра?

— Която е направена от жена и в нея има вложен малко труд. Най-добрата храна е надробената. Казано е за пророка: „Той предпочиташе попарата така, както предпочиташе Аиша пред другите си жени“.

— А кое месо е най-добро?

— Овчето, но то не бива да се суши — полза от такова месо няма!

— Кажи нещо за плодовете.

— Всички са полезни, но докато им трае сезонът.

— А какво ще кажеш за пиенето на вода?

— Да не се пие прибързано, нито на големи глътки, защото от това глава заболява и други болки причинява. Да не се пие веднага след излизане от хамама, нито непосредствено след ядене, а едва след като детето е направило поне петнайсет стъпки, а възрастният — поне четирийсет. А също да не се пие след ставане от сън.

— Добре. Кажи нещо за пиенето на вино.

— А не стига ли забраната, дадена в Книгата на Всевишния, където е казано: „Виното, хазартът, идолите и заровете за гадаене са нечисти, те са творение на дявола. Избягвайте ги и сигурно ще спечелите“. Всевишният също е казал: „Питат ли те за виното и хазарта, кажи: в тях има много грях и полза за хората, но грехът е по-голям от ползата“. А поетът е казал:

Пих грях — и умът ми стопи се в безкрая!

Щом грях е — греха си забравям накрая!

А ползите във виното са доста: то дроби камъните в бъбреците, укрепва червата, гони тъгата, прави хората щедри, усилва здравето, облекчава храносмилането, укрепва стомаха, гони болестите от ставите, изчиства тялото от вредни наслоявания, укрепва черния дроб, разширява кръвоносните жили, зачервява лицето, пречиства мръсотиите в мозъка, забавя стареенето. Ако Аллах не бе го забранил, то е незаменимо. Колкото до хазарта — това е комар и той е недопустим!

— Кое вино е най-добро?

— Онова, което е на осемдесет и повече дни, изстискано е от бяло грозде и не е примесено с вода!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че лекарят запитал:

— Сега ми разкажи за съвкуплението.

Неволницата отпуснала глава, забила поглед в земята, засрамила се пред халифа и рекла:

— За бога, о, повелителю на правоверните, не че не мога да отговоря, но ме е срам, макар че отговорът ми е на крайчеца на езика.

— Говори, неволнице! — казал Харун ар-Рашид.

— В съвкуплението — заговорила тя — има огромни достойнства и полезни неща. То облекчава стомаха, изпълнен с жлъчка, успокоява поривите на страстта, укрепва взаимната любов, облекчава сърцето, пресича яростта. Макар че го правят и през лятото, и през есента, по-полезно е да се прави през зимата и пролетта!

— Какви други ползи донася то?

— То премахва тъгата и главоболието, успокоява страстта и гнева, полезно е при рани. Така е, когато човек го прави естествено, при прохладно и сухо време. Обратно — прекалява ли се с него, зрението отслабва, появяват се болки в краката, главата и гърба. За един старец може да е убийствено. Казал е имамът Али: „Четири неща убиват и замърсяват тялото: да влезеш преял в хамама, да ядеш много солено, да се съвкупяваш с препълнен стомах и да се съвкупяваш с болен“. Старицата е убийствена отрова. Не се жени за старица, пък дори съкровищата й да са по-големи от езерото Карун!

— А коя жена е най-добра за съвкупление?

— Жената трябва да е млада на години, с кръшна снага, хубаво лице, изпъкнали гърди и благороден характер. Така тя ще укрепи силата и здравето в тялото.

— А кое време е най-подходящо за съвкупление?

— Вечер след като храната е улегнала, и денем след обяд.

— Кои плодове са най-полезни за тая дейност?

— Нарът и сладките лимони.

— Кое е най-полезното растение?

— Синята жлъчка.

— Кои са най-хубавите аромати?

— На розата и на теменужката.

— Кое е животното, което живее, макар да е лишено от въздух, а умира, когато въздухът го докосне?

— Рибата.

— А какво е това, което не е птица, а снася яйца?

— Змията.

Изморил се лекарят и млъкнал.

— О, емир на правоверните! — възкликнала неволницата. — Той ми зададе толкова въпроси, че сам се умори! Аз ще му задам само един. Ако ми отговори — добре, а ако ли не — ще му взема наметката в дар…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Харун ар-Рашид казал:

— Питай го!

— Какво е това нещо, което е кръгло като хоризонта, очите не виждат къде се крие и с какво се подпира, дребно е и немощно, има тесни гърди и гърло, ушито е и не бяга, сигурно е — да краде не посяга, прободено е, но не в битка, ранено е, но не в бой, яде времето за миг, притиска пръста, без да е виновен, използва се непостоянно, цяло е и след като се раздели, скромно е и се крие срамежливо, с пълна утроба е, но не с дете, люлее се, но на нищо не се опира, само се замърсява и само се пречиства, цяло е, а се променя, прави любов, без да е мъжко, хапе и не вика, по-благородно е от сътрапезник, по-близко е от приятел, разделя се с жена си нощем, а я прегръща денем, живее в нещата, съществуващи в домовете на благородници?

Лекарят замълчал, объркал се, побледнял, забил поглед в земята и казал:

— О, емир на правоверните! Тази неволница е по-учена от мене в областта на лечението! Нямам сили да я надвия!

Смъкнал наметката от себе си и избягал.

— А ти отговори на онова, което запита! — казал халифът.

— Ами това са копчето и иликът! — отговорила тя.

Тогава напред излязъл звездоброецът. Приседнал пред Тауаддуд и я попитал:

— Разкажи ми за слънцето, за неговия изгрев и залез!

— Слънцето изгрява през порти и залязва през порти. Портите на изгрева са на изток, а на залеза — на запад. Луната е султан на нощта, а слънцето — на деня, те се следват един друг, без да се застигат. Казал е Всевишният: „Не следва слънцето да догонва луната, нито нощта да се засича със слънцето — всичко върху небосвода се върти!“

— Кажи ми, щом е дошла нощта, какво става с деня? И щом дойде денят, какво става с нощта?

— Нощта се стопява в деня и денят се стопява в нощта.

— Кажи ми колко дома има луната!

— Домовете на луната са двайсет и осем. Това са Саратан, Ал-Батин, Сорая, Алдебаран, Ал-Хакаа, Ал-Ханаа, Драа, Насра, Тараф, Джабия, Забра, Сирфа, Ауа, Самак, Гафар, Забания, Иклил, Калб, Шаула, Ал Нааим, Балда, Саад аз-Забих, Саад ал Балаа, Саад ас-Сууд, Саад ал-Ахбия, Фараг, Мукаддам, Фараг Муаххар и Риша[7]. Всички те са върху броеницата на буквите на нашата азбука, които са двайсет и осем. Тези домове са разположени в дванайсет зодиака[8], така че във всеки зодиак да има по две и една трета; домове. Тези зодиаци са Хамл, Сур, Джауза, Саратан, Асад, Санбал, Мизан, Аркаб, Каус, Джидци, Далу и Хут…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че звездоброецът попитал:

— Сега ми разкажи за подвижните планети, за техните природни свойства и мястото им в зодиаците, кои носят щастие и кои — нещастие! Къде са техните домове, къде е силата и къде — безсилието им!

— Времето не е достатъчно, но ще ти разкажа — отговорила неволницата. — Планетите са седем: Слънце, Луна, Атарид, Захра, Марих, Муштарий и Захл[9]. Слънцето е горещо и сухо, носи понякога нещастие, а понякога щастие, преминава през всеки зодиак за трийсет дни. Луната е студена и влажна, носи щастие и живее във всеки зодиак по два дни и една трета. В Атарид се смесват щастието за щастливите и нещастието — за лошите, остава във всеки зодиак по седемнайсет и половина дни. Захра носи понякога щастие и остава по двайсет и пет дни във всеки зодиак. Марих е лош, той остава във всеки зодиак по десет месеца. Муштарий носи щастие и остава във всеки зодиак по една година.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на звездоброеца му хрумнало да използва хитрост, за да я изложи пред емира на правоверните.

— Ще вали ли дъжд през този месец? — запитал той.

Навела тя глава, доста дълго мислила и халифът решил, че не е в състояние да отговори.

— Защо не отговаряш? — запитал звездоброецът.

— Ще отговоря, но само ако емирът на правоверните ми разреши! — отговорила тя.

— Че защо? — запитал Харун ар-Рашид.

— Защото ще поискам меч, за да му отсека главата, тъй като е безбожник!

Засмял се халифът, засмели се и другите.

— Звездоброецо! — рекла тя. — Пет неща знае само всевишният Аллах! Казано е: „Аллах знае в кой час ще завали дъжд, знае какво има в утробата на майката. Душата не може да знае какво ще спечели утре, душата не може да знае къде ще умре! А Аллах е всезнаещ и всеможещ!“

— Ама аз исках само да те изпитам! — казал звездоброецът.

— Знам още — продължила тя, — че звездобройците имат знаци, свързани с планетите, за да узнаят каква ще бъде настъпващата година. Всеки ден си има своя планета. Ако първият ден на годината се падне в неделя, той е на Слънцето. Това е свидетелство, че ще има гнет от страна на царете, ще се появят много болести и ще вали малко. Хората ще се вълнуват. Зърнените храни, с изключение на лещата, ще са добри, ще се повреди и изгние гроздето, ще расте висок коноп, пшеницата ще поевтинее, ще се увеличат и благата у някои — Аллах знае кои. Понеделник е ден на Луната. Ако той е първи ден в годината, властниците ще бъдат справедливи. Годината ще бъде с много дъждове. Зърнените храни ще са добри, но ще изсъхне семето на лена. Пшеницата ще поевтинее, после ще настъпи суша, ще измрат половината агнета и козлета. Ще има много грозде и малко мед, памукът ще бъде евтин. Вторник е ден на Марих. Това е свидетелство, че ще умрат велики хора, ще има много гибел, ще се лее много кръв. Зърното ще бъде скъпо, ще валят малко дъждове. Ще има малко риба. Ще поевтинеят медът и лещата, ще поскъпне лененото семе. Много плод ще даде ечемикът, но не и другите зърнени храни. Ще има велики битки между царете, смъртта ще идва с много кръв. Сряда е ден на Атарид и той свидетелства, че между хората ще настъпят силни вълнения заради многото врагове. Дъждовете ще са умерени. Някои посеви няма да дадат плод. Ще се увеличат смъртните случаи както между старците, така и между децата, морето също ще взема повече жертви. Пшеницата ще поскъпне, а останалите зърнени храни ще поевтинеят. Ще има много светкавици и гръмотевици, ще поскъпне медът, ще има повече пчелни рояци, ще има много лен и памук, скъпи ще са ряпата и лукът. Четвъртък е на Муштарий и показва, че везирите ще са справедливи, кадиите и хората на вярата ще са праведни към бедните. Ще има много блага, дъждове, плодове и зърно, ще растат дърветата, ще поевтинеят ленът, памукът, медът и гроздето, ще има много риба. Петък е на Захра, а това говори, че ще има гнет на великите джинове, разговори, пълни с лъжи и злословия, ще има много жалби. В някои страни пролетта ще е добра, в някои страни всичко ще поевтинее, но в други — не. Ще има повече пороци по суша и вода. Ще поскъпнат лененото семе, пшеницата и медът. Ще се провали реколтата от гроздето и дните. Събота е на Захл. Това свидетелства за мързел сред робите, гърците и всички, от които, където и да живеят, хаир няма! Ще има голяма скъпотия и голяма суша, много мъки и много смърт сред хората, мъки за жителите на Египет и Сирия, които ще идват от гнета на султаните. Ще намалее добивът от земеделието, ще се провали реколтата на зърнените храни. Пък Аллах знае повече! — звездоброецът свел поглед и поклатил глава. — Звездоброецо! — продължила неволницата. — Ще те запитам нещо, но не ми ли отговориш — ще ти взема наметалото. На колко вида се делят звездите?

Замълчал звездоброецът, не намерил отговор и се съблякъл. Тя взела наметалото му, а халифът й казал:

— Ти отговори на въпроса!

— Звездите се делят на три вида! — отговорила тя. — Първият вид са закачени на небето на този свят като кандила и осветяват земята. С втория вид бият дяволите, когато не се покоряват. Казал е Всевишният: „Украсихме небето на този свят с лампи и ги използваме като камъни да бием по дяволите“. Третият вид са окачени във въздуха, те осветяват моретата и всичко в тях…

— Аз имам още един въпрос! — казал звездоброецът. — Ако отговориш на него, ще се призная за победен!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че звездоброецът рекъл:

— Изброй ми четири подредени неща, на които противодействат четири противоположности!

— Това са топлината, студа, влагата и сухотата! — отговорила неволницата. — Аллах е създал от топлината огъня и неговата природа е да бъде горещ и сух. Създал е от сухотата пръстта и нейната природа е да бъде студена и суха. Създал е от студа водата и нейната природа е да бъде студена и мокра. Създал е от влагата въздуха и неговата природа е да бъде топъл и влажен.

— Тя знае повече от мен! — казал звездоброецът и се оттеглил победен.

— Къде е философът? — запитал халифът.

Изправил се мъж, пристъпил напред и запитал:

— Кажи ми що значи време, къде са границите му, какво са денонощията, какво се извършва в тях?

— Времето е термин, който обобщава часовете на деня и нощта. Тези часове са мерките, в рамките на които се движат Слънцето и Луната. Така е казал Аллах във великата си книга: „И знамение е за вас, че нощта е отсечена от деня, колкото и несправедливо да е това за тях. А Слънцето плува устойчиво и това е умна голяма мярка“.

— Кажи как синовете Адамови стигат до безверието?

— Казват, че пророкът е рекъл: „Безверието у синовете Адамови тече така, както кръвта тече в жилите им, особено когато те ругаят този свят, времето, нощите и часовете“. Той е казал също: „Не се сърдете на времето, защото времето е Аллах!“ Аллах да не помага на онзи, който му се сърди! Никой да не се сърди на часовете, защото те са непоклатима даденост, в която няма съмнение! Никой да не се сърди на земята, защото тя е символ на думите на Всевишния: „От нея съм ви създал, в нея ще ви върна и от нея повторно ще ви измъкна!“

— Кажи ми що за случка е било това: Един, като се молел сутринта, погледнал една слугиня, но това било грях; когато я погледнал при обедна молитва, това не било грях, когато я погледнал в следобедна молитва — това било грях, когато я погледнал при молитвата при залез — не било грях, когато я погледнал вечерта — пак било грях, а при новата утринна молитва пак не било грях.

— Това е човек, който е погледнал към слугинята на друг човек сутринта — а това е позорно. На обед я е купил — това е разрешено. Следобед я е освободил от робство — значи не е можел да я гледа, защото е била волна жена. При залез се е оженил за нея — пак му е било разрешено. Вечерта се е развел с нея — и пак му е било забранено, на сутринта си я е върнал като съпруга — и пак му е било разрешено.

— Кажи ми коя е тази точка от земята, която е видяла само веднъж слънцето и в която то вече няма да се появи до Деня на възкресението?

— Това е дъното на морето, когато Муса го е ударил с жезъла си дванайсет пъти и то се е разцепило на дванайсет бездни. Тогава това дъно е видяло слънцето, но повече няма да го види до Деня на възкресението!

— Какво е това, което диша, без да има душа?

— Аллах е казал: „И щом утрото въздъхне“.

— Сега ми отговори: ято гълъби летели, кацнали на високо дърво — едни на горния клон, други — на долния. Горните гълъби рекли на долните: „Ако един от вас отлети, ще бъдете една трета от всички, а ако един от нас кацне при вас — ще се изравним по брой“. Колко са били гълъбите?

— Гълъбите са били дванайсет. Горе е имало седем, а долу — пет. Ако един от долните отлети горе, горните ще са два пъти повече от долните, ако един от горните кацне долу, ще бъдат равни по брой.

Философът сам смъкнал наметката си и избягал.

Неволницата се обърнала към присъстващите улеми и запитала:

— Кой от вас може да говори за всяко изкуство и наука?

Пристъпил напред енциклопедистът и рекъл:

— Не смятайте аз съм като другите!

— Мисля, че ще е по-правилно предварително да се признаеш за победен! — рекла тя. — И ти ще изгубиш наметката си! По-добре прати някой да ти донесе нещо, та после да има какво да облечеш!

— Кажи ми — започнал той — кои пет неща е създал Всевишният, преди да създаде живите твари.

— Водата, земята, светлината, тъмнината и плодовете!

— Кой е баща ти в исляма?

— Мохамед, Аллах да го запази здрав!

— А кой е бащата на Мохамед?

— Ибрахим, възлюбленият на Аллаха!

— А какво значи ислямска религия?

— Това е свидетелството, че няма бог освен Аллах и че Мохамед е неговият пратеник!

— Какво е твоето начало и какво е твоят край?

— Началото е пръстта и краят е пръстта. Поетът е казал:

Създаден бях от пръст и се в човек превърнах,

        бях праведен във всичко на света,

ала накрая — прах в пръстта се върнах,

        защото бях създаден от пръстта!

— Кои са четирите видове огън: огънят, който яде и пие; огънят, който яде, но не пие; огънят, който пие, но не яде; огънят, който нито пие, нито яде?

— Огънят, който яде и пие, е огънят на ада; огънят, който яде, но не пие, е огънят на този свят; огънят, който пие, но не яде, е огънят на слънцето, огънят, който нито пие, нито яде, е огънят на луната!

— Кое е постоянно и кое — временно?

— Постоянното е божият закон, а временното — човешкият!

— Какво е искал да каже поетът:

Живее в гроб и храни се с главата,

говори — само вкусил от храната.

        Уж мълчаливо крачи, а говори

        и връща се покорно пак в затвора.

Не е то живо — да го поздравяваш,

не е и мъртво — да го съжаляваш!

— Това е перото за писане!

— А какво е искал да каже поетът:

Таз дупка на челото — тя синя кръв излива,

                отворена устата, ушите хич не чуват,

прилича на петел той, извил глава на шия,

                но пък цената му полвин дирхам не струва!

— Това е дивитът[10]!

— А какво е искал да каже поетът:

Тука все са хора учени и умни,

всеки е способен да покаже чудо!

        Но сега познайте и стари, и млади:

        От птица излиза — при перси, араби,

в него месо няма, няма кръв червена,

        няма пера, кости, няма перушина,

яде се варено, яде се студено,

        печено яде се, щом през огън мине.

Два цвята съдържа — единият бял е

        като сребро; вътре бляска злато лудо,

не го виждаш живо, но не е умряло!

        А сега кажи ми що е това чудо?

— Много ти е дълъг въпросът за едно яйце, което и грош не струва!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че енциклопедистът запитал:

— А какво е искал да каже поетът:

Уста, стомах си няма — а яде!

           С дървета и животни се изхранва!

Нахраниш ли го — скача и живей,

           с вода полееш ли го — и животът му изгасва!

— Това е огънят!

— А какво е искал да каже поетът:

Те влюбени са, любовта си не познали.

        Но цяла нощ прегърнати остават

да пазят хората от злобата коварна —

        а сутрин се разделят и отварят!

— Това са вратите на портата!

— А какво е туй, дето:

Пробива, тънка е, не се увива,

все идва и все някъде отива,

        с око — но то за сън не се затваря

и никога сълзица не пролива,

        все гола ходи — дреха не познава,

        пък хората облича в дрехи здрави!

— Това е иглата.

— Какво знаеш за праведния път, колко е дълъг той, колко е широк?

— Дълъг е три хиляди години път, хиляда от тях са спущане, хиляда — изкачване и хиляда — поравно, тъй като е по-остър от меч и по-тънък от косъм!

— Абу Бакр ли първи е приел исляма?

— Да!

— Нима Али не го е приел преди Абу Бакр?

— Когато пророкът се е появил, Али е бил седемгодишно дете. Аллах го е насочил по правия път от младенческа възраст и той никога преди това не се е кланял на идоли!

— А кой е по-добър — Али или Абас? — запитал енциклопедистът и си помислил: „Ето я клопката, в която ще ми паднеш! Ако рече, че Али е по-добър от Абас, емирът на правоверните няма да й прости!“[11]

Навела тя глава, ту се зачервявала, ту побледнявала, после рекла:

— Ти ме питаш за двама еднакво достойни мъже! Всеки от тях си има своите заслуги! Я се върни към другите си въпроси!

Когато Харун ар-Рашид чул думите й, изправил се и казал:

— Правилно отговори, кълна се в бога на Кааба!

Тогава енциклопедистът казал:

— Кажи ми какво е искал да каже поетът:

Остра — без да е с точило точена,

   сладък вкус се крие в строен стан,

полза дава на човека мощна —

   хапват я след залез в рамадан!

— Захарната тръстика!

— Отговори ми още на някои въпроси!

— Кои?

— Кое е по-сладко от меда? Кое е по-остро от меча? Кое е по-бързо от стрелата? Какво е радост за три дни? Коя истина не може да отрече грешният? Кой ден наричат най-добрия? Какво наричат гроб за сърцето? Какво наричат радост за сърцето? Какво наричат лъжа на душата? Що е смърт приживе? Кой лек не лекува? Коя твар не вие гнездо, а живее сред боклуци, бяга от хората и създадените от нея същества са съчетани от части на седем много по-големи същества?

— По-сладка от меда е обичта на невинните деца към родителите им. По-остър от меча е езикът. По-бърз от стрелата е погледът. Радост за три дни е неразположението на жената. Истината, която грешникът не може да отхвърли, е смъртта. Най-добрият ден е денят, когато си спечелил от търговията. Гроб за сърцето е лошият син. Радост за сърцето е съпруга, покорна на мъжа си. Лъжа на душата е непокорният роб. Смърт приживе е бедността. Лекът, който не лекува, са злите нрави. А животното е скакалецът: главата му е като глава на кобила, шията му е като на бик, крилете му са като на орел, нозете му са като на камила, опашката му е като на змия, коремът му е като на скорпион и рогата му са като на газела.

Халифът се удивил много на нейното майсторство и знания и рекъл на енциклопедиста:

— Сваляй наметалото!

Изправил се енциклопедистът и възкликнал:

— Кълна се пред всички присъстващи тук, че тя знае повече и от мен, и от всеки друг учен! — съблякъл наметалото си и додал: — Вземи го, дано Аллах да не ти даде хаир от него!

— Тауаддуд — казал халифът, — остана още нещо, което трябва да те изпитат: шахмат[12], табла и музика.

Той наредил на майсторите по шахмат, табла и музика да се приближат. Дошли те, шахматистът наредил фигурите. Преместил една, девойката преместила друга, той пак преместил, тя пак преместила и подир малко викнала:

— Шах — мат!

Видял шахматистът, че е победен…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла.

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че шахматистът заявил:

— Аз умишлено се предадох! Исках да се убедя дали наистина знаеше тази игра! Я да ги подредим пак!

Подредили фигурите за втора игра и той си помислил: „Отваряй си очите, че пак ще ядеш бой!“ Вече местел след дълго умуване. Играли, що играли и тя рекла:

— Шах — и мат! — зачудил се шахматистът на умението й и на разбирането и на тази сложна игра. А тя се засмяла: — За третата игра ще се хванем на облог. Ще махна две пешки, десния офицер и левия кон! Ако ме победиш, вземи ми дрехите, ако аз те победя — гол ще те съблека! — подредили пак фигурите, махнала тя двете пешки, офицера и коня и го подканила: — Мести, учителю!

Той направил ход и си помислил: „След такъв аванс няма как да не я победя, но уговорката си е уговорка! Само да премести тук, така, сега ще взема пешка. Ето че съм близо до царя й. Пак се придвижвам, лапвам това… И това…“

— Мяра за мяра! — рекла тя. — Вземай, да се наситиш дано! Алчността ти ще те погуби, човече! Аз ти ги пробутвах, за да те баламосам! Ето ти шах — и мат! А сега сваляй дрехите!

— За бога — възкликнал той, — няма друга подобна на Тауаддуд в Багдад! Но ми остави поне шалварите, бъди милостива!

Свалил наметалото, подал го на неволницата и си отишъл засрамен.

Приближил се и табладжията.

— Какво ще ми дадеш, ако те бия? — запитала тя.

— Ще ти дам десет наметала от константинополска коприна, обшити със злато! — отговорил той. — И още — десет наметала от кадифе и хиляда динара отгоре! А ако аз те бия, искам от тебе само едно — да ми напишеш черно на бяло, че съм те победил!

— Внимавай, че много не ти вярвам! — рекла тя.

Играли, що играли — той изгубил веднъж, че дваж и триж. Изправил се, измърморил нещо на чужд език[13] и добавил:

— Няма подобна на Тауаддуд по целия свят!

Тогава халифът извикал майстори по свирене и я запитал:

— Знаеш ли да свириш на нещо?

— Да! — отговорила тя.

Наредил той да донесат уд изтъркан, издраскан, обелен, отдавна захвърлен като негоден. Бил в торба от зелен атлаз, с ширити от коприна в шафранов цвят. Отворила Тауаддуд торбата, измъкнала уда, а на него било написано:

От нежен клон създаден съм и станах уд —

със песните по празници съм аз прочут.

                И звуци леят се под пръсти нежни, здрави —

                там бедуинът състезава се със славеи.

Сложила тя уда на скута си, навела се над него, сякаш майка кърми детето си, и запяла:

О, не ругайте, не бъдете груби!

        Това сърцето не успокоява!

Простете на разплакания влюбен,

        потънал в скърби, страдащ във забрава!

— Аллах да те благослови и да прости греховете на онзи, който те е научил! — възкликнал развълнуван халифът.

Тя целунала земята пред него. Той наредил да донесат пари, струпал пред господаря й сто хиляди динара и рекъл:

— Тауаддуд, поискай каквото щеш!

— Искам — рекла тя — да ме върнеш на господаря ми, който ме продаде!

— Добре! — отговорил Харун ар-Рашид.

Той я върнал на господаря й, дал отделно на нея пет хиляди динара, а него направил свой сътрапезник завинаги, като му давал отделно и по пет хиляди динара на месец. И така той заживял с нея весело и щастливо.

[1] Търсеща обич — бел.прев. ↑

[2] Сури, аи, части, нисфи, арбаи, асмани, аашари — глави, стихове, части, полуглави, четвъртинки, осминки и десетинки на Корана — бел.прев. ↑

[3] Мека или Медина — според това, къде са „низпослани“ от Аллах, отделните глави (сури) се делят на мекански и медински — бел.прев. ↑

[4] Става въпрос за мюсюлманските пости през месец рамадан, когато не се яде от изгрев до залез-слънце. Ограничение в избора на ядене няма — бел.прев. ↑

[5] По реда на изброяването: Адам, Ной, Авраам, Исмаил, Исаак, Яков, Йосиф, Елисей, Йона, Лот, Салих (присъства само в Корана), Худ (само в Корана), Шуайб (само в Корана), Давид, Соломон, Зу-л-Кафа (само в Корана), Идрис (само в Корана), Илия, Яхия (само в Корана), Захария, Йов, Мойсей, Аарон, Исус и Мохамед — бел.прев. ↑

[6] На арабски „адама“ означава смуглост, тъмен цвят на кожата, а „адим“ е един от синонимите на кожа — бел.прев. ↑

[7] Понятието „дом на луната“ отразява движението й по небосклона и пресичаните звезди и съзвездия, които невинаги се покриват с общоприетите. В рамките на възможното даваме превода на тези съзвездия с пояснения, на кои отговарят: Рак, Двете гъски, Плеядите, Алдебаран (Алфа от Телец), Ал-Хакаа, Ал-Ханаа (асирийски названия), Лакът, Насра, Буза, Чело, Греда, Чиста, Лаещата (Воловар), Риби (не е зодиак Риби), Спасител, Адско войнство, Венец, Сърце, Запетая, Страуси, Градче, Щастие на касапина, Щастие на гърлото, Щастие на ощастливения, Щастие на залезите, Изпреварваща празнина, Закъсняваща празнина, Връвта — бел.прев. ↑

[8] С изключение на превода в названията на зодиакалните съзвездия, те се покриват изцяло с нашите понятия. Тук се изброяват зодиаците Овен, Бик (Телец), Двойници (Близнаци), Рак, Лъв, Класове или Лале (Дева), Везни, Скорпион, Стрела (Стрелец), Козле (Козирог), Ведро (Водолей), Кит (Риби). Буквалният превод на думата „зодиак“ на арабски е кула — бел.прев. ↑

[9] Изброени са следните небесни светила, смятани за „планети“: Слънце, Луна, Меркурий, Венера (букв. Цвете), Марс (букв. Омазнен), Юпитер (букв. Купувач) и Сатурн (букв. Преместващ се) — бел.прев. ↑

[10] Средновековна мастилница с поставка за перо — бел.прев. ↑

[11] Харун ар-Рашид е от рода на Абасидите, които не са били толкова на почит по времето на Мохамед, колкото Али и потомците му. Енциклопедистът разчита на традиционната вражда между двата рода, всеки от които се е смятал за по-приближен до пророка — бел.прев. ↑

[12] Малцина знаят, че името на играта шахмат е арабско. Изразът означава: „Шахът (тоест царят) умря“. Подобен е изразът „пат“ — на арабски „бат“ означава „стои си у дома“, „не мърда“ — бел.прев. ↑

[13] Смята се, че таблата е персийска, „чужда“ игра — затова и „майсторът“ ругае на „чужд език“ (персийски) — бел.прев. ↑

Приказки за това, защо не бива да се прелъстяваме от този свят и какво може да ни се случи иначе

Приказка за царя на смъртта и за възгорделия се цар

Разправят, царю честити, че някакъв си древен цар решил да се поразходи на кон, за да покаже на простите хорица величието си. Облякъл се в най-хубавите си дрехи и се метнал на коня. Запристъпвал гордо пред войниците си. Мярнал се около него Сатаната, вдъхнал в носа му чувство на самовъзхищение. Надул се царят и си помислил: „Има ли на света по-хубав от мене?“ Заоглеждал се високомерно, заперчил се надуто, за да покаже всекиму колко великолепен, величествен и високомерен е.

Но ето че пред коня се изправил човек във вехти дрехи, който хванал юздите на коня му.

— Махни ръката си! — креснал царят. — Ти не знаеш чии юзди си хванал!

— Имам нещо за тебе! — казал човекът. — То е тайна, ще ти я кажа само в ухото!

Навел царят ухо към него и човекът пошепнал:

— Аз съм царят на смъртта! Дошъл съм да ти взема душата!

— Почакай да се върна у дома! — замолил се царят. — Нека се сбогувам с децата си, с жена си!

— Няма да се върнеш! — казал човекът. — И никого повече няма да видиш! Срокът на твоя живот свърши!

Взел му душата и горделивецът паднал мъртъв на земята. А царят на смъртта си продължил пътя…

Приказка за царя на смъртта и за праведника

Разправят, че царят на смъртта срещнал по пътя си един праведен мъж. Човекът го поздравил, царят на смъртта отговорил на поздрава му и казал:

— Имам една работа с тебе, но тя е тайна!

— Щом е така, кажи ми на ухото какво искаш!

— Аз съм царят на смъртта!

— Добре си дошъл! — възкликнал праведникът. — Хвала на Аллаха, че си дошъл! От дълго време те чакам да се появиш! Ти се забави доста, а аз така жадувах появата ти!

— Ако имаш някаква работа, свърши си я!

— Нямам по-голяма работа от тази да се срещна с моя велик безсмъртен бог!

— А как искаш да взема душата ти? Искам да го направя така, както ти си избереш! Така ми нареди бог.

— Изчакай да се обмия и да се помоля! Приседна ли да се помоля, вземи ми душата. Искам да е по време на молитвата!

Обмил се човекът, приседнал да се помоли и царят на смъртта взел душата му по време на молитвата, а Аллах я пренесъл в мястото на утешението, доволството и опрощението…

Приказка за царя на смъртта и за богатия цар

Разказват също, че някога имало един цар, който събрал такова богатство, каквото нямало брой и чет. Притежавал най-различни неща и се развличал с тях. Дори за да се посвети изцяло на тях, построил специален огромен широк и висок дворец с две порти, с множество слуги, стражи и привратници. Наредил на готвача си да му приготвя всеки ден най-изискани и невиждани гозби, събирал роднини и приятели да се хранят даром с него. Седял величествено на трона на царството си, подпрян на възглавница, и си мислел: „Душо моя, събрал съм за тебе благата на целия свят! Отпусни се, ползвай ги, за да живееш дълго и в огромно щастие!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И ПЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че веднъж пред портите на двореца се появил човек във вехти дрехи. На врата му висяла съдинка — сякаш бил просяк, който молел за ядене. Потропал с халката по портите толкова силно и гръмко, че разклатил цялата сграда и разлюлял трона. Стреснали се слугите, втурнали се към портите и викнали:

— Каква е тази работа? Почакай царят първом да се нахрани, пък после ще ти дадем каквото той съблаговоли!

— Предайте на господаря си — рекъл човекът, — че искам да излезе да си поговорим. Идвам по важна работа!

Отишли при царя, предали му молбата, а той рекъл:

— А вие викнахте ли му? Изгонихте ли го?

Човекът хлопнал по портата още по-силно. Скочили слугите с тояги и оръжие, още малко — и да го пребият.

— Стойте си по местата! — креснал им той тогава с гръмък глас. — Аз съм царят на смъртта!

Сърцата на хората се изпълнили с ужас, те изгубили ума и дума, замръзнали по местата си. Един успял с труд да се добере до царя и да му съобщи кой е гостът му.

— Кажи му така — разпоредил се царят: — Нека вместо моята душа вземе нечия друга!

— Няма да взема друга освен твоята! — викнал отвън царят на смъртта. Дошъл съм само за твоята!

Въздъхнал царят, заплакал и възкликнал:

— Аллах, да прокълне парите, които ме въздигнаха и ми причиняват сега толкова зло! Напущам този свят с празни ръце, а тях оставям на някой враг!

Надарил Аллах парите му с дар слово и те рекли:

— Защо проклинаш нас? Проклинай себе си! Аллах е създал и нас, и тебе от пръст. Оставил ни е ръцете ти, за да се изхранваш, да ни раздаваш на бедни, нещастни и слаби! А ти ни затвори в хазна, харчиш ни само за себе си и вместо да ни благодариш, ни ругаеш! Сега ще ни оставиш на врага си! Каква е нашата вина, че ни ругаеш?

И царят на смъртта взел душата на царя, както си седял на трона, без дори хапка да е хапнал.

Приказка за царя на смъртта и неправедния цар от племето Израилево

Разправят, че един велик цар от племето Израилево видял как в двореца влиза човек с грозно лице и ужасен вид. Разтревожил се, скочил и викнал:

— Кой си ти? Кой ти разреши да влезеш при мене?

— Наредил ми е стопанинът на този дом! — отговорил човекът. — Не може да ме спре привратник, нямам нужда от разрешения, когато влизам при царе, не се боя от властта на султани, нито от свити отбрани. Аз съм онзи, от когото ничия душа не може да избяга, аз съм този, който сладостите прекъсва и близките един от друг откъсва!

Царят паднал на колене, целият обхванат от ужас, рухнал на земята без свяст, а когато дошъл на себе си, рекъл:

— Заклевам те в Аллаха! Отпусни ми поне един ден, за да се помоля за прошка на греховете си, да върна заграбените в хазната пари на техните собственици, защото няма да изтърпя мъката, когато ми се поиска сметка за всичко извършено!

— Напразно, уви! — отвърнал царят на смъртта. — Как да ти отпусна ден, когато дните на живота ти са точно преброени, въздишките ти са преценени и времето ти е точно предопределено!

— Дай ми поне час!

— И часът е в сметката! Той мина и ти не му обърна внимание, сега нямаш време дори за една въздишка!

— И какво ще стане с мене, когато вляза в гроба?

— На онзи свят ще те съпровождат само делата ти! Твоето място ще бъде в ада, съдбата ти е определена от гнева на Всевишния!

После грабнал душата му. Царят рухнал на земята. Вдигнала се врява, извисили се викове и плач. А ако знаели какво го очаква от божия гняв, биха плакали още повече, биха ридали още по-силно и по-обилно.

Приказка за Александър Двурогия

Разказват, че Александър Двурогия видял някакви бедняци, които си нямали нищичко от този свят, а копаели гробовете на мъртъвците си пред вратите на домовете си. Те се грижели за тези гробове, плевели ги, редовно ги посещавали и възхвалявали Всевишния. Хранели се само с треви и земни плодове. Александър изпратил един от своите подчинени да повика техния цар. Той обаче не отговорил на поканата, а рекъл:

— Че аз нямам нужда от него!

Двурогия отишъл сам при него и запитал:

— Как живеете? Не виждам при вас нито злато, нито сребро, нито земни блага!

— Никой не се насища на земни блага! — казал царят.

— А защо копаете гробовете пред домовете си?

— За да бъдат надгробните камъни пред очите ни и постоянно да ни напомнят за смъртта, да не забравяме, че ни чака отвъдният свят, съблазните на този свят да напуснат сърцата ни и да не грешим в тяхно име за сметка на молитвите ни!

— А защо се храните с трева?

— Защото не щем да превръщаме стомасите си в гробове на животните! — царят протегнал ръка, измъкнал отнякъде човешки череп, сложил го пред Александър и запитал: — Знаеш ли, Двуроги, кой беше това?

— Не! — отговорил Александър.

— Този череп бе на един цар! Той потискаше поданиците си, гнетеше всички бедни хора, цялото време събираше сладките останки на този свят! Сега адът е негов дом! Това е неговата глава! — протегнал пак ръка, измъкнал друг череп и казал: — Това също бе един земен цар. Той бе справедлив към хората си, милостив към своя народ и царство. Бог взе душата му и я постави на възвишено място в рая! — после поставил ръка върху главата на Александър и запитал: — А ти кой от двамата си?

Разплакал се горчиво Двурогия и възкликнал:

— Ако искаш, стани ми приятел! Давам ти власт, ще разделя царството си с тебе!

— Уви, нямам такова желание! — отвърнал царят на бедняците.

— И защо?

— Защото заради богатството и заради царството, които ми даваш, всичко ще станат мои врагове. А сега всички са мои приятели, защото знаят, че нямам желание за нищо от този свят, не гоня нищо, беден съм и това ми стига!

Приказка за справедливостта в царството на Ану Ширван

Разказват, че справедливият цар Ану Ширван един ден усетил, че е болен. Извикал верните си хора и писари и им наредил да му намерят вкиснато мляко от разрушено село, за да се лекува. Казал, че лекарите са му предписали този цяр.

Тръгнали хората му, ходили, що ходили, всички кътчета на страната пребродили, накрая се върнали и рекли:

— По цялата страна не намерихме нито разрушено село, нито вкиснато мляко!

Зарадвал се Ану Ширван на тази вест, благодарил на бога и възкликнал:

— Исках да проверя как съм управлявал царството си, да знам дали някъде не е останало разрушено кътче, за да го въздигна отново. И тъй като такова кътче вече няма, значи, че делата ми са завършени!

* * *

Знай, царю, че тези древни царе са мислили и полагали усилия за изграждането на страните си, защото са били убедени, че щом е царство — то трябва да бъде уредено. Мъдреци са казвали: „Вярата създава царщината, царщината създава военната служба, военната служба дава парите, парите са за изграждането на страната, а изграждането е, за да има справедливост, както се изисква от молитвата“. Тези царе не са били съгласни някой да гнети, не са били доволни, когато членовете на свитата им се карат помежду си, защото са знаели, че народите гнет не търпят, че ако начело застанат потисници, градовете се разрушават, хората ги напускат и бягат по други места. Тогава благата липсват, държавните доходи намаляват, хазните се изпразват, животът на хората се разстройва…

Приказка за праведната жена от племето Израилево

Разказват, че в племето Израилево живял кадия. Той имал жена хубава, грижовна, търпелива и издръжлива. Решил той веднъж да посети Свещения град. Оставил за свой наместник брат си, поверил му и жена си. Братът знаел за хубостта на балдъзата си и решил да се възползва. Отишъл при нея и започнал да я съблазнява. Обаче тя не допуснала греха. А когато се отчаял да постигне нещо, той се изплашил да не би тя да съобщи на мъжа си какво е искал брат му от нея. Викнал някакви случайни просяци за свидетели и те се заклели, че тази жена е прелюбодейка, после повдигнал въпроса и пред царя, който наредил според обичая грешницата да бъде убита с камъни. Изкопали яма, хвърлили я в нея и започнали да мятат камъни, докато я покрили цялата, и рекли:

— Нека тази яма бъде гробът й!

Мръкнало се, жената под камъните дошла на себе си и започнала да охка. Минал човек, чул стенанията й, измъкнал я и я отвел при жена си. Почнал да я лекува и тя оздравяла. Настанил я в друга къща и при нужда понякога оставял невръстния си син да пренощува при нея.

Но ето че отнякъде я зърнал някакъв нехранимайко. Пожелал я той, започнал да я съблазнява, но тя твърдо му отказвала. Тогава решил да я погуби. Дошъл в къщата през нощта, докато тя спяла, промъкнал се и замахнал с ножа, но улучил не нея, а детето, което спяло до нея, избягал и се скрил в тъмнината. Когато се съмнало, жената видяла, че детето до нея е мъртво. Ето че дошла и майката и викнала:

— Ти си го заклала!

Ударила я силно, посегнала с нож да я заколи, но в това време дошъл бащата, издърпал го от ръцете й. Избягала жената навън, но не знаела накъде да тръгне. Имала у себе си малко пари. Минала през някакво село и видяла неколцина мъже, сред тях един окован на греда, но все още жив.

— Хора, какво е сторил този човек? — запитала тя.

— Той извърши престъпление, което или се наказва със смърт, или трябва да се плати! — отговорили хората.

— Вземете тези пари и го пуснете! — рекла тя.

Пуснали окования и човекът се покаял пред нея и дал тържествен обет да й бъде слуга до гроб. Построил й къщурка, настанил я в нея, сечал дърва, донасял нещо за прехрана. А тя непрекъснато се молела на Аллах и станало така, че щом при нея идвал болен или наранен, тя се помолвала за него и той оздравявал начаса…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че хората се трупали край къщурката на жената, а тя непрекъснато се молела за здравето им и те оздравявали. Аллах отредил през това време нейният девер, който я бил осъдил на смърт чрез убиване с камъни, да заболее от лоша болест на лицето, а жената, която помислила, че тя е убила детето й, и я ударила, да бъде поразена от проказа. Нехранимайкото пък почнал да страда от непоносими болки.

Междувременно нейният съпруг, кадията, се бил върнал от хаджилък. Запитал брат си какво е станало с жена му, а той му казал, че е умряла.

Мъчно му било на кадията за жена му, но безропотно преживял загубата и надеждата, че ще бъде възнаграден на небесата.

Когато видял, че брат му е болен, кадията рекъл:

— Братко, чувал съм за една много праведна жена, нека те заведа при нея, пък дано чрез молитвите й Аллах ти дари изцеление!

По същото време съпругът на жената, която била заболяла от проказа, също повел жена си при знахари и целители.

Близките на нехранимайкото, който лежал на легло, чули за жената и го натоварили на едно магаре да го заведат при нея.

Събрали се всички пред вратата на къщурката. Изчакали да дойде слугата й и го помолили да им бъде разрешено да влязат. Той разрешил. Лечителката покрила лицето си, надникнала през вратата и видяла мъжа си, девера си, нехранимайкото и жената, която я била ударила.

— Хора! — рекла им тя. — Не можете да оздравеете, преди да признаете греховете си!

— Братко! — обърнал се кадията към брат си. — Не крий своя грях! Това ще бъде най-доброто за твоето спасение. Казано е от някого:

Насилникът от жертвата си страда!

           Аллах разкрива всички тайни скрити!

Завеси тежки трябва тук да паднат

           и да възкръснат мъртви и пребити!

Тук Неговата истина изгрява,

           дори престъпникът да я отрича!

Горко му, който бога разгневява —

           присъда божия греха пресича!

О, грешнико, ще бъде мъка твойта слава —

           Нима ще вярваш в бог едва тогава?

Братът на кадията заговорил:

— Сега ще ти кажа цялата истина! Аз направих с жена ти това и това… Прокажената рекла:

— При мене живееше една жена. Обвиних я за голям грях, без да съм сигурна, че тя го е сторила, и я ударих!

А скованият от болка нехранимайко казал:

— Аз пък влязох при една жена, за да я убия! Бях се опитал да я съблазня, но тя не се поддаде. И заклах по погрешка детето, което бе до нея.

— О, боже! — възкликнала лечителката. — Както аз ти разкрих истината за техните грехове, покажи им и ти величието на своята воля, че можеш всичко!

И всевеликият всевечен Аллах на мига излекувал и тримата. А кадията през това време я разглеждал. Запитала го тя защо я гледа така, и той отговорил:

— Имах съпруга. Ако не бе умряла, бих си помислил, че си ти!

Тя му казала коя е. Двамата възхвалили Аллах, че отново ги е събрал заедно.

Приказка на един господин за праведната жена в Кааба

Един господин разказвал:

* * *

Веднъж, като се разхождах край Кааба в тъмна нощ, неочаквано дочух глас, който излиташе от тъжно сърце. Трепнах. Тръгнах нататък и видях една жена.

— Моля те, кажи ми що за обет таиш в душата си? — запитах я аз.

— Ако не бях се заклела пред Всемогъщия, че ще споделям тайната си, не бих я разкрила! — каза тя. — Виж какво нося на ръце!

Погледнах и видях в скута й момченце, потънало в дълбок сън. А тя заразказва:

* * *

Тръгнах, носейки в утробата си това дете, на хаджилък в Божия дом. Качих се на един кораб. Надигнаха се вълни, подгониха го ветрове и той се строши. Спасих се на една дъска и така върху нея родих. Детето бе в скута ми, аз го придържах върху дъската, вълните ме блъскаха на всички страни. В този миг видях да плува един от моряците на кораба. Той стигна до мене, изпълзя на дъската и рече:

— За бога, обикнах те още като те видях на кораба, а ето че сега попаднах при тебе. Отдай ми се, иначе ще те хвърля в морето!

— Горко ти! — възкликнах аз. — Нима нямаш нито страх, нито срам!

— Аз съм виждал неведнъж такива неща и винаги съм се спасявал! — викна ми той. — На мен ми е все едно!

— Ние сме в беда! — възкликнах аз. — Моли се да се спасим с покорство пред бога, а не с грях! — но той продължаваше да настоява, аз се изплаших и реших да се изхитря: — Почакай да заспи детето поне! — казах му.

А той на мига грабна детето от скута ми и го хвърли в морето. Като видях колко е жесток, вдигнах глава към небето и възкликнах:

— Ти, който отделяш човека от душата му, спаси ме!

Не бях свършила думите си, когато някакъв звяр изплува от морето и грабна моряка от дъската. Останах сама на дъската един ден и една нощ. А когато се съмна, видях в далечината корабни платна. Вълните продължаваха да ме подхвърлят и да ме носят, но ветровете ме доведоха до кораба. Вдигнаха ме хората, сложиха ме да полегна. Огледах се и изведнъж видях в ръцете на един от тях моето дете. Скочих към него и викнах:

— Хора, това е моят син! Как е попаднал при вас?

А те отговориха:

— Както пътувахме през морето, корабът ни изведнъж спря. Показа се огромен звяр, а това дете си смучеше пръстчето на гърба му. И ние го взехме!

Като чух това, им разказах какво се бе случило с мен.

* * *

Тя протегна ръка, в която имаше съдина за подаяния. Понечих да сложи нещо в нея, но тя каза:

— Аз трябва да дам на теб, бедняко! Аз само ти разказах за божието благородство, но подаяние ще взема от друг!

Не можах да я убедя да вземе нещо.

Тя остана да се моли на бога до самата си смърт…

Приказка на Малик бен Динар за праведния черен роб

Разправят, че покойният Малик бен Динар разказвал:

* * *

Дълго време в Басра не капна капка дъжд. Неведнъж отивахме да се молим — нищо. Излязох един ден с няколко приятели, стигнахме до джамията, децата излязоха от училището, молихме се заедно — пак нищо! Бе по пладне, хората се пръснаха. В джамията останахме само аз и приятелят ми Сабит.

Когато взе да се мръква, видяхме да влиза негър с приятно лице и едра снага. Бе препасан само в евтина вълнена престилка. Донесе си вода, изми се, помоли се с два леки метана, после вдигна ръце към небето и възкликна:

— Боже мой, мой господарю и владетелю! Докога ще лишаваш рабите си от онова, което не само че не липсва в твоето царство, а и е неизчерпаемо! Нима вече изпразни бъчвите в царството си! Заклевам се в тебе заради обичта ти към мене — излей веднага своя дъжд!

Не бе свършил думите си, когато небето се покри с облаци и заваля като из ведро. Излязохме от джамията само за да погазим малко из водата. Чудехме се и на негъра. Аз се приближих до него и го запитах:

— Горко ти, черньо, не те ли е срам от такива думи към бога! Ти говореше за обичта си към него, но какво ти дава основание да твърдиш, че и той те обича по същия начин?

— Махни се от мен! — възкликна той. — Къде щях да бъда аз, ако той не ми бе помогнал да се присъединя към единната вяра и да ми отреди да я опозная! Неговата любов към мен е колкото моята към него!

— Разкажи ми нещо за себе си и Аллах ще ти прости! — настоях аз.

— Аз съм роб и се покорявам само на моя господар! — отговори той.

Тръгнахме по дирите му. Той влезе в дома на един роботърговец.

Изчакахме да се съмне, отидохме при търговеца и го запитахме:

— Имаш ли да ни продадеш някое момче за прислужник?

— Да, имам, около сто момчета и всички са за продажба! — започна да ни показва роб след роб, видяхме седемдесетина, но нашия познат го нямаше сред тях. — Само тези имам! — каза накрая той.

Тръгвахме си, когато видяхме зад дома му полуразрушена колиба, пред която стоеше негърът.

— Той е, кълна се в Кааба! — възкликнах аз, обърнах се към търговеца и му казах: — Искаме този момък!

— Абе, Абу Яхия! — възрази той. — Това е едно лошо непослушно хлапе! По цели нощи плаче! Колкото ми дадеш — ще се съглася, пък дано ме отървеш от всичките му злини!

Купих го за двайсет динара и запитах:

— А как се казва?

— Маймун! — отговори търговецът.

Поведох го към дома си. Той се обърна към мене:

— Защо ме купи, господарю? За бога, аз не мога да служа на хора!

— Купих те, за да ти служа самият аз най-покорно! — отговорих.

Стигнахме до джамията, той влезе вътре, помоли се и каза:

— Боже, господарю и владетелю мой! Между нас съществуваше таен обет, а аз го показвах наяве пред хората! Опозорен съм, че не го опазих на този и на онзи свят! Може ли сега да ми е сладък животът? Между мен и теб застана трети! Вземи ми веднага душата!

И се отпусна на колене. Изчаках известно време, но той не вдигна глава. Побутнах го — бе мъртъв! Сякаш белота бе подменила чернотата на кожата му. Лицето му сякаш грееше. И докато се чудехме какво да правим, на вратата се показа момък и каза:

— Мир вам! Аллах ви възвеличава заради делото на нашия брат Маймун! Вземете савана и го покрийте!

Подаде ми две платна. Увихме го в тях.

* * *

— И сега неговият гроб се моли вместо него за дъжд! — продължи Малик. И има ли нещо по-хубаво от казаното за такъв случай:

Умът на знаещите е градина,

в която бог свещени тайни скрива,

нектара му те пият, докато са живи,

и с тайните до него чак отиват!

        И моите знания частица са от тях,

        но с тялото ще се превърнат в прах!

Приказка за праведния мъж от племето Израилево

Разправят, че в племето Израилево живял личен мъж. Той непрекъснато се молел на своя бог; отлъчил се от видимия свят. Имал си съпруга, която му помагала в богоугодното дело. И двамата постели редовно. Преживявали с труд — правели подноси и ветрила. Работели по цял ден, а привечер мъжът вземал каквото били изработили, минавал по улиците и все намирал по някой купувач, комуто да продаде стоката си.

Един ден, както обикновено, мъжът взел каквото бил изработил, и потърсил кому да го продаде. Минал край портите на някакъв човек, който живеел богато и доволно. Нашият праведник пък имал приятно лице и красив образ. Зърнала го стопанката на къщата, влюбила се начаса и сърцето й болезнено се свило. И тъй като мъжа й го нямало, викнала слугинята си и й рекла:

— Трябва да ми доведеш онзи мъж!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че слугинята излязла пред човека и му рекла:

— Влез, господарката иска да си купи нещо от стоката ти, но иска да я разгледа и да си избере!

Човекът си помислил, че слугинята говори искрено, и решил, че в молбата й няма грях. Влязъл, седнал, където му показали. Тя затворила външната врата. Господарката излязла от стаята си, хванала го за галабията, повдигнала я нагоре, задърпала го и възкликнала:

— Да знаеш как ми се прииска да постоим сами! Търпение не ми остана, толкова те желая! Ето, домът е окаден с благовония, трапезата е сложена, стопанинът на къщата тази нощ няма да е тук и аз те дарявам с тялото си! Пожелавали са ме царе, лични люде, господари на света, но аз не съм обръщала внимание на никого!

Тя все говорела, а той не вдигал поглед от пода от срам. Опитвал човекът да се отърве от нея, но не можел и накрая казал:

— Искам чиста вода. Нека се кача с нея на най-високото място на тази къща, да си поизмия мръсотията, че нали не бива да ти се показвам такъв!

— Къщата е широка! — рекла тя. — В нея има и коридори, и ъгли, пък и умивалнята е готова…

— Не, трябва да се кача нависоко! — настоял той.

— Качи се с него върху горната тераса! — наредила тя на слугинята си.

Слугинята се качила до най-високата тераса, донесла му леген с вода и се върнала. Измил се човекът, направил два метана, погледнал към земята, за да скочи долу. Изплашил се, че скочи ли — ще се пръсне на парчета. После помислил за греха и за наказанието на Всевишния и му станало все едно дали ще изгуби душата си, или ще пролее кръвта си.

— Боже мой, господарю мой! — възкликнал той. — Ти всичко можеш — не допускай това, не е тайна за тебе какво става с мене!

И се хвърлил надолу. Пратил му Аллах ангел, той го понесъл на крилете си и го свалил жив и здрав на земята, без да усети нищо.

Върнал се той при жена си. Бил позакъснял и влязъл при това с празни ръце. Запитала го тя защо се е забавил, какво е направил с онова, което носел, и как така се е върнал без нищо. Той й разказал в каква беда бил изпаднал, как се хвърлил от високото и как Аллах го спасил.

— Ама, мъжо — възкликнала тя, — нашите съседи свикнаха да виждат, че всяка вечер палим огън. Ако някоя вечер не го запалим, те ще узнаят, че нямаме нищо за ядене. Трябва да скрием бедата, в която се намираме. Нека сегашното ни постене е продължение на вчерашното, пък възкресението ще дойде от Всевишния!

После станала, отишла при пещта, напълнила я със съчки и ги запалила, за да заблуди съседите.

Двамата се измили, помолили се. Но ето че влязла съседката и помолила да вземе огън за своето огнище.

— Вземи си от пещта! — рекла стопанката.

Съседката пристъпила към пещта да си вземе огън и възкликнала:

— Ама съседке, извади си хляба, че ще изгори!

— Чу ли какво каза тази жена? — обърнала се стопанката към мъжа си.

— Ами стани и виж там… — рекъл той.

Станала тя, надзърнала в пещта, а тя — пълна с чист бял хляб. Извадила питките, показала ги на мъжа си и благодарила на Всевишния за големия дар. Хапнали хляб, пили водица, после тя рекла на мъжа си:

— Хайде да помолим Всевишния — нека да ни дари с нещо, което да ни освободи от труда за насъщния и умората от работата, за да можем само нему да се кланяме и да се молим!

Помолил се човекът на Всевишния, жена му присъединила молитвата си към неговата и ето че покривът се разтворил и от там паднал рубин, който осветил къщата с блясъка си. Двамата му се зарадвали. Заспали едва на разсъмване. Жената сънувала, че уж влиза в рая и вижда там пълни софри.

— Какви са тези софри? — запитала тя. — Какви са тези столове?

— Това са софрите на пророците, а столовете са за техните сподвижници и за праведниците! — отговорил нечий глас.

— А къде е столът на моя мъж?

— Ето, този е!

Погледнала жената към посочения стол и видяла, че вместо седалка на него има дупка.

— Що за дупка е това? — запитала тя.

— Това е дупката, оставена от рубина, като падаше към покрива на къщата ви! — отговорил гласът.

Стреснала се жената в съня си. Плачела — било й мъчно, че столът на мъжа й сред столовете на праведниците е счупен.

— Мъжо! — рекла тя. — Помоли бога да върне този рубин на мястото му! Нека да потърпим гладни и да поживеем така малкото дни, които са ни останали. Това е по-добре, отколкото онази дупка на твоя стол сред праведните сподвижници на онзи свят!

Помолил се човекът на бога и двамата видели как рубинът полетял към покрива. Така си живели в бедност и търпение пред бога, докато той не го посрещнал в селенията си…

Приказка за Хаджадж бен Юсеф и праведния мъж

Разказват, че Хаджадж бен Юсеф ал-Сакафи викнал при себе си някакъв личен човек и когато го довели, онзи възкликнал:

— Кой враг на Аллаха ти е дал властта божия?

— Хвърлете го в затвора! — викнал гневно Хаджадж. — Оковете го в тежки и тесни окови! Дайте му килия, от която никой да не може да излезе и в която никой да не може да влезе!

Хвърлили човека в затвора. Когато железарят удрял с чука, човекът вдигал глава, поглеждал към небето и повтарял:

— Той е създателят, каквото нареди Той — това става!

Оковали го и го оставили сам.

Вечерта тъмничарят оставил стража при него и се прибрал у дома си. Когато се съмнало — що да види! Оковите — захвърлени, а от човека — ни следа! Изплашил се тъмничарят, че ще го погубят, отишъл си у дома, простил се с близките си, взел савана и балсама[1] си и влязъл при Хаджадж, който веднага подушил миризмата на балсама и запитал:

— Какво е това?

— Аз го донесох, господарю! — отговорил тъмничарят.

— И какво те накара да го донесеш?

Разказал му тъмничарят какво се било случило с онзи човек.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Хаджадж изслушал разказа на тъмничаря, запитал:

— Горко ти! А ти чу ли той да казва нещо?

— Да, господарю! — отговорил той. — Когато железарят удряше с чука, той гледаше към небесата и повтаряше при всеки удар: „Той е създателят, каквото нареди Той — това става!“

— А ти не разбра ли — възкликнал Хаджадж, — че именно това, което той е произнасял в твое присъствие, го е освободило в твое отсъствие!

[1] Саванът и балсамът се употребяват при подготовка на мъртвец за погребение, тоест тъмничарят доброволно отива при Хаджадж, очаквайки смъртна присъда — бел.прев. ↑

Приказка за праведния мъж и за железаря

Разказват също, че се случило един праведен мъж да научи, че в някакъв град живеел железар, който бъркал с ръка в огъня, вземал нагорещеното желязо и нищо не му ставало. Отишъл праведникът в този град и питал за железаря. Видял как прави това, което му били описали, после го помолил да прекъсне работата си и му казал:

— Искам тази вечер да съм твой гост!

— С желание и удоволствие! — отговорил железарят.

Отвел го той у дома си, вечерял с него, после всички си легнали, а от железаря — ни молитва, ни поклон! „Сигурно крие нещо от мене!“, помислил си праведникът. Останал и втора, та и трета нощ и видял, че онзи само сегиз-тогиз се моли вечер.

— Братко! — казал гостът. — Чух как те е дарил Аллах, дойдох при тебе и сам го видях! После гледах до колко си старателен в молитвите си, но не видях да правиш нещо изключително. Откъде имаш всичко това?

И железарят заразказвал:

* * *

Веднъж се влюбих в една неволница. Съблазнявах я с какво ли не, но без успех. Тя бе много набожна. Мина цяла година, настъпи време на суша, глад и мъки! А аз все чуках на вратата й. И ето че веднъж тя се показа и рече:

— Братко, много съм гладна! Ще моля бога за тебе, дай ми нещо за ядене!

— А ти не знаеш ли каква страст ме гори по тебе! — възкликнах. — Знаеш ли какво търпя! Докато не ми се отдадеш, няма да ти дам нищо за ядене!

— По-добре смърт, но не и срам от бога! — каза тя и си влезе.

След два дни се показа и рече същото. Аз отговорих както първия път.

Тя влезе и остана вкъщи — бе полумъртва. Донесох храна и когато я видя, очите й се насълзиха и рече:

— За бога, дай ми да ям!

— Не! — отговорих аз. — Само след като ми се отдадеш!

— Смъртта е по-добра от мъките от Всевишния! — каза тя и се отдръпна от храната. Не сложи троха в устата си и произнесе следните стихове:

О, боже, ти се грижиш един за всички твари!

           От теб не се оплаквам и болка не показвам!

Макар че скръб жестока в живота ме удари,

           и дъх не ми остава пак думичка да кажа!

Жадуваща — аз виждам на извора водата,

           но той за миг пресъхва — и пак не се напивам.

Душата ми желае поне троха да хапне,

           дори усещам сладост… Горчилка пак напира…

Не минаха и два дни, когато се показа на вратата. Гладът пресичащ гласа й:

— Братко, ти ме убиваш с хитруванията си! Само на тебе мога да покажи какво ми е! Ще ме нахраниш ли, да те пази Всевишният?

— Не! — отговорих. — Само след като ми се отдадеш!

Тя се запря вътре. При мен нямаше готова храна. Поприготвих нещо, сложих го на тепсия. Всевишният ме предупреди строго и аз си помислих: „Как не те е срам! Тази жена е предана на ума и вярата! Нищо не яде, няма сили да търпи — и всичко е заради тебе! Гладът я събаря, а тя всеки път повтаря: «Не те ли е срам пред Всевишния!» Аллах, моля те, прости ми заради престъпното ми хрумване!“ Взех тепсията, влязох при нея и казах:

— Яж, не бой се!

Тя вдигна очи към небето и промълви:

— О, Аллах, ако той е искрен — пази го от огъня на този и на онзи свят!

Оставих я и отидох да припаля огъня. Бе зима. Бе студено. Върху ръката ми отскокна въглен, но аз не усетих болка. Разбрах, че молитвата й е изпълнена. Взех един въглен в шепа — той не ме изгори. Върнах се при нея и рекох:

— Знай, че Аллах отговори на молитвата ти!

Щом чу думите ми, тя изпусна парчето хляб от ръката си и промълви:

— Боже, както изпълни пожеланието ми за него, моля те за себе си — вземи ми душата! Ти можеш всичко!

И Аллах начаса взе душата й! Нека й прости!

Приказка за поклонника и неговия облак

Разказват, че в племето Израилево живял поклонник, с преклонението си пред бога известен, непогрешим и благочестен. Щом помолел за нещо бога — и той отговарял на молбата му. Ходел по планини и пустини, спял в сухи долини. Всевишният Аллах привързал към него облак, който постоянно се движел над него където и да ходел, и му пущал щедро вода — да се измие и да пие.

Така живял той, докато един ден се разболял. Точно тогава Аллах му скрил облака и престанал да отговаря на молитвите му. А той все жадувал да се върне миналото време, скърбял, въздишал. И една нощ глас му казал насън:

— Ако искаш бог да върне облака ти, иди при еди-кой си цар в еди-коя си страна и поискай от него той да помоли Всевишния да ти го върне.

Покажи на властващия правилния път!

Покажи му истината! Думите зоват —

        Щом помолиш бога — ще получиш ти

        като дъжд обилен своите мечти!

Бог дари царете с мощ и сила, с власт!

Той им даде слава повече от нас!

        Щом това го имат — трябва да раздават

        радости. И щедрост да си позволяват!

Премини пустини, степи пресечи,

но му дай на истината светлите лъчи!

Тръгнал човекът и стигнал до града, чието име бил чул насън. Запитал къде е царят, отишъл при двореца му. Пред портата в голямо кресло седял страж в широки дрехи. Спрял се човекът, поздравил, онзи отвърнал на поздрава и запитал:

— Какво искаш?

— Пострадал съм! — отговорил човекът. — Дойдох при царя да му разкажа историята си.

— Днес не можеш да влезеш при него! — казал стражът. — Той разглежда делата на поданиците си един ден през седмицата. Тогава те се представят пред него. Върви си и благоразумно изчакай да настъпи този ден!

Човекът укорявал царя, че се крие от поданиците си, и си казал: „Как може този мъж, поставен от всевишния Аллах за владетел, да се държи така!“ Изчакал да дойде посоченият ден, отишъл пак при двореца и видял пред портата тълпа, която чакала разрешение да влезе. Застанал и той с тях. Ето че се появил везирът и викнал:

— Да влязат онези, които имат работа при царя!

Всички влезли и поклонникът — с тях. Царят седял на трона, около него — свитата му, всички подредени според своите заслуги и сан. Везирът започнал да вика хората един след друг. Когато дошъл редът на поклонника, царят го върнал и възкликнал:

— Добре дошъл, Облаконосецо, седни, за да ти отдам цялото си внимание!

Човекът се объркал от тези думи и от това, че царят познал неговия сан. Царят съдил, що съдил останалите, свършил с тях, изправил се, повел госта си за ръка и го въвел в двореца. Пред вратата стоял черен роб. Скочил робът, снел наметката на госта и му отворил вратата. Влезли праведникът и царят и се озовали пред ниска вратичка. Царят я отворил сам и двамата се оказали пред голяма древна сграда. Влезли вътре, а там имало само чаша с вода за измиване и палмови листа. Царят снел богатите дрехи от гърба си, облякъл грубо джубе от непрана бяла вълна, сложил на главата си таке от плъст, приседнал на колене и поканил госта си да коленичи до него.

— Искаш ли да узнаеш историята ми, братко? — запитал царят. — Или ще ме помолиш да си ходиш?

— Искам, разбира се! — възкликнал човекът.

И царят заразказвал:

— Моите деди и прадеди са се редили един след друг на този трон, който се предавал от първороден син на най-голям син. Всички измряха, дойде и моят ред. Аллах ми предопредели тази омразна работа, а така ми се щеше да побродя по земята и да оставя хората сами да се управляват. Размислих после и се уплаших да не се разцепят от ежби, да не изпогубят законите, да не се разруши единството на вярата. И продължих, както е било. Определих награда за всяко добро дело. Облякох царски дрехи, сложих стражи пред портите си да плашат злите и да защитават добрите и да пазят границите на царството, а когато свършвам работата си, събличам царските дрехи и обличам тези. От дълго време съм така — почти четирийсет години! Остани с нас, Аллах да ти прости, ще поспиш върху палмовите листа, ще хапнеш от гозбата ни. Ще пренощуваш, пък утре, ако е пожелал Аллах, ще продължиш пътя си.

Щом се мръкнало, дошъл момък, взел кошница от палмови листа, отишъл на пазара, продал я за един кират, купил с парите малко хляб и боб и ги донесъл. Праведникът хапнал с царя и преспал там. А когато се съмнало царят рекъл:

— Боже, този твой раб те моли да му върнеш облака! Ти можеш всичко, Аллах! Отговори на молитвата му и му върни облака!

И облакът се появил на небесата.

— Това е моят дар за тебе! — казал царят.

Човекът се сбогувал и си тръгнал. Облакът, както преди, се движел над него. И после, когато помолел Аллах за нещо, той отвръщал начаса на молитвата му.

Приказка за един от воините на халиф Омар ал-Хаттаб

Разказват също, че халифът Омар ал-Хаттаб събрал пред Дамаск войска от мюсюлмани срещу врага и го обкръжил в една крепост. Сред мюсюлманите имало двама братя — Аллах ги бил дарил със силни сърца и юначество срещу врага. Тогава князът на неверниците казал на своите воини и юнаци:

— Ако тези двама мюсюлмани бъдат убити, макар и с хитрост, това ще ни е достатъчно, за да победим всички мюсюлмани!

Слагали им капани, измисляли им клопки, правили им засади, нападали ги в гръб, докато накрая успели да убият единия брат и да пленят другия. Отвели пленения мюсюлманин при княза на крепостта.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че князът изгледал момчето и рекъл:

— Да убия този момък, ще е голяма загуба. Да го върна на мюсюлманите, ще е голяма беда! Най ще ми е от помощ и подкрепа, ако приеме християнската вяра!

А някакъв владика му казал:

— Княже, аз ще го заставя да се откаже от вярата си! Имам дъщеря, от хубава по-хубава! Види ли я, веднага ще стане християнин, за да може да се ожени за нея!

— Давам ти го, прави го каквото щеш! — казал князът.

Отвел владиката момъка у дома си. Облякъл дъщеря си в дрехи, които я направили още по-хубава. Въвел го в стаята, сложил трапеза и християнката застанала пред него, готова да му служи. А мюсюлманинът навел поглед, започнал да произнася името на Аллах и да си приповтаря Корана. А имал хубав глас и силен ум, който въздействал върху душите. И ето че самата християнка силно се влюбила в него и на седмия ден си помислила: „А дали няма да се съгласи да ме направи мюсюлманка!“ Накрая търпението й се изчерпало, сърцето й затреперило, тя се изправила пред него и рекла:

— Моля те, в името на вярата ти, слушай какво ще ти кажа! Научи ме на твоята вяра! — той я научил, тя приела исляма и му рекла: — Братко, аз приех исляма заради обичта ми към теб!

— Ислямът разрешава женитба само ако има двама правоверни свидетели, роднини и откуп за момичето! — казал момъкът. — Аз тук нямам нито свидетели, нито роднини, нито откуп. Ако измислиш нещо да се измъкнеш от това място, ще те помоля да ме придружиш до стана на мюсюлманите и отсега ти давам обет в името на исляма, че само теб ще приема за съпруга!

— Ще измисля някаква хитрост! — казала девойката. Викнала тя баща си и майка си и им рекла: — Сърцето на този мюсюлманин омекна и той склони да приеме нашата вяра. В замяна му предложих себе си. Той се съгласи, но каза: „Това не може да стане в град, където е убит брат ми, но изляза ли от него, сърцето ми ще се поуспокои и ще направя каквото поискаш“.

— Няма нищо страшно, ако отидете в друг град! — казал баща й. — Пък аз ще ви осигуря всичко нужно!

Отишла момата при момъка и му съобщила добрата вест. Зарадвал се много той, а царят наредил да изведат двамата от крепостта до някакво село. Стигнали те до него, пренощували там, а когато се съмнало, тръгнали на път. Той яздел жребец, тя била седнала зад него. Когато наближило утрото, той се отбил от пътя, помогнал й да слезе, измили се в поток и произнесли утринната молитва. И точно тогава чули звън от оръжие, скърцане на юзди, тропот от конски копита.

— Християни ни преследват! — възкликнал той. — Ще ни уловят — няма как да им избягаме! Край! Не можем пристъпи и крачка по-нататък!

— Не те ли е срам да се плашиш така! — викнала тя.

— Боя се! — рекъл момъкът. — Но не за мене, а за тебе!

— А къде е онази сила на бога, за която ми разказваше, която ще ни спаси? — запитала тя. — Хайде, помоли му се, моли го да ни спаси, да ни дари със своето милостиво висше внимание!

— Така е, казах го! — потвърдил той и започнал да се моли.

И докато се молел, а девойката повтаряла след него думите му, тропотът на коня се приближил и момъкът чул гласа на своя загинал брат:

— Братко, не се бой, не скърби! Аллах ти изпраща послание! Той праща при вас своите ангели, за да ти бъдат свидетели при бракосъчетанието. Тръгни бързо през планината и ще стигнеш до стана на правоверните. И когато се срещнеш с Омар ал-Хаттаб, предай му поздрави от мен и му кажи: „Аллах чрез исляма да ти даде добрини, а аз те съветвах и се бих за вярата!“

Тогава ангелите въздигнали гласове за поздрав на момъка и на съпругата му:

— Всевишният Аллах те е съчетал с нея две хиляди години преди да е създал Адам, мир нему!

Обзели ги радост, ликуване, увереност, те станали още по-твърди в своята вяра. Когато се съмнало, произнесли утринната си молитва и тръгнали.

По същото време и Омар ал-Хаттаб произнасял утринната си молитва. Влязъл в михраба, придружен от двама приближени, заслушали се събралите се в джамията, побързали да се обмият онези, които още се обмивали, влезли онези, които били отвън. Още не бил минал първият метан и джамията се изпълнила с народ. Омар ал-Хаттаб погледнал придружителите си и рекъл:

— Хайде сега да излезем и да посрещнем младоженците!

Учудили се придружителите му, не схванали думите му. Тръгнал той, те тръгнали след него. Излязъл той при градските порти.

И когато момъкът и жената дошли, Омар и всички мюсюлмани ги посрещнали и поздравили.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Аллах надарил младоженците със синове — да се бият за него и да предават славата му от поколение в поколение. И така живели те весели и щастливи, докато не дошъл онзи, който сладкия живот прекъсва и близък от близък откъсва…

Приказка за Ибрахим Мосулеца и за царската дъщеря

Разказват, че Ибрахим бен ал-Хауас, Аллах да го прости, разказвал:

По едно време душата ми пожела да посетя Рум, страната на неверниците. Колкото и да се въздържах, все нещо ме влечеше нататък. Исках да си откажа това удоволствие, но не можех да се отърся от желанието. Тръгнах на път, пресичах селища, минавах страни. Бях предпазлив. Настигнеха ли ме хора, криех се. Накрая стигнах до голям град. Пред портите му пазеха въоръжени роби, които държаха в ръце железни пики. Те наскачаха към мене и викнаха:

— Ти лекар ли си?

— Да! — отговорих аз.

— Идвай при царя!

Поведоха ме към царя — бе цар велик, с прекрасен лик. Още влязъл-невлязъл, и той се разпореди:

— Отведете го при нея, но преди това му кажете условието!

Измъкнаха ме навън и ми казаха:

— Царят има дъщеря. Налегна я тежка болест. Много лекари и знахари й правеха лекове, но никой не й помогна и царят ги погубваше! Виж сам и решавай!

Заведоха ме при вратата й и аз я чух да вика:

— Не задавайте въпроси — този лекар тайната ми носи!

И продължи в стихове:

Отворете порти — лекарят дойде!

Тайната ми само той ще разбере!

        Има ли близък, който е далечен,

или пък далечен, който да е близък?

        Между вас живея — а съм тъй далече,

истината вече в душата ми влиза!

        Че с любим събра ме единство във вяра,

той ми е възлюблен, аз съм му любима!

        Вика ме на среща — в нея ми е цярът!

Щом тя свърши песента си, възрастен мъж отвори вратата и бързо каза:

— Влизай!

Влязох в стая подредена, с благовонни ухания и завеса с приповдигнат ъгъл. Девойката възкликна иззад завесата:

— Къде е поздравът на единната честна вяра, Хауас?

— А ти как ме позна? — запитах аз.

— Вчера аз помолих бог да ми прати някого от своите свети угодници, от чиито ръце ще получа спасение. И някой ми прошепна: „Не тъжи, ще ти пратя Ибрахим ал-Хауас!“ — каза тя.

— Какво ти е? — запитах.

— От четири години съм прозряла праведната истина! — каза тя. — Тя е мой близък и приятел, мой събеседник. А родът ми — с очи щом ме мерне, какво ли не у мене ще погледне. Накрая решиха, че съм луда. Не е влязъл техен лекар, без да ме разгневи, не е дошъл посетител, без да ме умори!

— И какво виждаш?

— Всички истини са ясни, виждам знаци най-прекрасни! Знам къде е правилният път — всички праведни натам вървят!

Приказка за един пророк

Разправят също, че някакъв пророк се молил на бога върху висока планина, под която от бистър извор извирала вода. По цял ден той стоял навръх планината, да не го виждат хората, и наблюдавал кой ще намине към извора. И един ден, както си седял и гледал надолу, забелязал конник, който дошъл, слязъл от жребеца си, оставил кесията, която била закачена на шията му, на един камък, отпочинал си, пил вода и си тръгнал, като забравил кесията, която била пълна с динари. И ето че тогава друг човек дошъл при извора, взел кесията с парите, пийнал вода и си тръгнал весел и доволен. После се появил още един човек — бил дървар, който носел на гърба си връзка съчки. Спрял той при извора и пийнал вода. Но ето че се върнал първият конник. Той бил тъжен.

— Къде е кесията, която бе тук? — запитал той.

— Нито съм я виждал, нито съм я чувал! — отговорил дърварят.

Тогава конникът измъкнал меча си, ударил дърваря и го убил. Претърсил дрехите му, не намерил нищо, оставил го и продължил пътя си.

— Боже! — възкликнал пророкът. — Един открадна хиляда динара и нищо не му се случи, а друг бе убит без вина! Защо?

И Аллах му подсказал отговора: „Ти си гледай молитвите, а оправянето на царските дела не е твоя работа! Бащата на първия конник бе откраднал хиляда динара от бащата на човека, който дойде след него при извора. Аз наредих синът да си върне бащините пари. А дърварят бе убил бащата на този конник. Аз позволих на сина да си отмъсти!“…

* * *

Докато разговаряхме, влезе старецът, който я наблюдаваше, и запита:

— Какво направи този лекар?

— Той позна болката и определи билката! — отговори тя. — Донесе ми той радостно вълнение, отпусна се сърцето ми с веселие!

Тогава старецът се затичал при царя, който му възложил да ме почете.

Останах там и я посещавах в течение на седем дни. Тогава тя ме запита:

— Слушай, Абу Исхак, кога е поклонението в светилището на исляма?

— Че как ще излезеш от тук? — възпротивих се аз. — Кой ще се осмели да те изведе?

— Онзи, който те доведе тук! — отговори тя.

На следващия ден излязохме тайно от портите на крепостта. Видях, че тя търпеливо издържа постите и молитвите. Живя до Дома на Аллаха седем години, после риданията й секнаха и земята на Мека стана нейна пръст, Аллах й спусна своята милост.

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Приказка за праведния лодкар

Разправят как един праведник разказвал:

* * *

Бях лодкар по Нил, в Египет, пресичах реката от изток на запад и обратно. Един ден, както си чаках в лодката, при мен спря шейх, поздрави ме и ме помоли:

— Пренеси ме, за бога, на другия бряг! И ме нахрани, за бога!

— Добре! — отвърнах.

Той се качи на лодката. Пренесох го на източния бряг и му оставих храна. Носеше закърпена дреха, съдинка и тояга. Когато слезе от лодката, той каза:

— Ще ми се да ти оставя нещо, което трябва да пазиш!

— Какво е то? — запитах го аз.

— Когато настъпи утрешният ден, моля те да дойдеш по пладне при мене! Ще ме намериш мъртъв под онова дърво. Измий ме, положи ме в савана, който ще намериш под главата ми, помоли се за душата ми и ме погреби в тези пясъци! Вземи после дрехата ми заедно със съдинката и тоягата и ги пази, докато при тебе дойде някой да ти ги поиска — тогава му ги дай!

Странни бяха думите му, но аз пренощувах и зачаках определеното от него време. Но после се залисах и забравих. Надвечер изведнъж се сетих, пресякох бързо реката и наистина го намерих мъртъв под дървото. Под главата му имаше нов саван, който лъхаше на мускус. Измих го, увих го в савана, помолих се за душата му, изкопах гроб в пясъците и го погребах. През нощта се върнах обратно на десния брат на реката, като носех дрехата, съдинката и тоягата.

Когато се съмна и портите на града се отвориха, при мене дойде момък, когото познавах отпреди като умен човек. Бе облечен в богати дрехи.

— Дай ми онова, което са ти оставили да го пазиш! — каза той.

— А какво е то?

— Дрехата, съдинката и тоягата!

— Кой ти каза да ги търсиш при мене?

— Мога да ти кажа само, че снощи бях на сватба. Будувахме и се веселихме до съмване. И когато полегнах да си почина, някакъв човек застана пред мене и ми рече: „Всевишният прибра душата на един праведник и те поставя на неговото място. Иди при лодкаря, вземи от него дрехата, съдинката и тоягата му. Той ги остави при него, за да ти ги даде!“

Извадих нещата и му ги дадох. Той съблече богатата си дреха, облече другата, взе нещата и си тръгна, като ме остави сам.

Приказка за още един праведник от племето Израилево

Разправят, че в племето Израилево живял личен мъж. Той бил богат и имал праведен благонравен син. Когато усетил, че сетният му час наближава, той извикал сина си, който застанал до възглавето му и казал:

— Господарю, какъв съвет ще ми дадеш?

— Синко — отвърнал човекът, — кълни се в името на бога само честно, не и щом имаш най-малкото съмнение!

Умрял си човекът, синът го погребал и останал сам. Разчуло се за това тръгнали към него синовете Израилеви. Дошъл един и рекъл:

— Баща ти ми дължеше много, сигурно знаеш това. Дай ми, което принадлежи, или се закълни в бога, че не е така!

Синът последвал завета на баща си и му дал всичко, което поискал.

После дошъл втори и трети. Идвали така синовете Израилеви, искали от него, докато накрая парите на човека се свършили и той станал от беден по-беден.

Този човек имал праведна благонравна жена, която му била родила двама синове.

— Хората започнаха да стават много алчни! — казал й той. — Докато имах с какво да им плащам — плащах, но вече дадох всичко, нищо не ни остана. Ако някой пак ни поиска нещо, и ти, и аз ще изпаднем в много тежко положение! Реших да се спасяваме. Да отпътуваме някъде, където никой не ни познава, и да живеем сред чужди хора!

С жена си и децата си той се качил на кораб, който пътувал в неизвестна посока, защото Аллах отсъжда и граници за неговото предопределение няма! Или както е казал поетът:

Ти, който бягаш от врага напуснал дом —

съдбата може да отсъди не погром,

        а слава! Само гледай в далнините

        и забрави тревогите, горчивините!

Че ако бисерът седеше си в седефа,

не би сиял на царската корона светла!

Развихрила се буря и корабът станал на парчета. Хванал се мъжът за една дъска, хванала се жена му за друга, хванали се и децата, всяко на отделна дъска, и вълните ги отнесли в различни посоки.

Жената успяла да стигне до един град. Едното от децата стигнало до друг град. Второто дете попаднало на някакъв кораб, а вълните изхвърлили човека на отдалечен остров. Излязъл той на него, обмил се в морето и се помолил. Когато свършил, отишъл при едно дърво, хапнал от плодовете му и утолил глада си. Намерил извор и пил от водата му. Така се молил той три дни подред. На третия ден чул глас да му говори:

— Праведен и честен човек, от баща си възвеличен навечно! Не се оплаквай от божията присъда! На този остров има съкровища и богатства и Аллах пожела ти да ги наследиш. Намери ги, а аз ще изпратя на острова кораби! Бъди добър към всички, призовавай ги да се молят с тебе!

Отишъл човекът на посоченото място. Там Аллах му открил съкровищата.

Кораби, пълни с хора, започнали да наминават към него, а той им правел добро и им казвал:

— Насочвайте хората към мен! Аз ще направя и на тях добро!

Заприиждали към него от разни страни и краища. Не минали и десет години и островът бил вече заселен, а човекът станал негов цар. Никой не минавал оттам, без той да му стори добрина. Разнесъл се слухът за него по цялата земя.

А големият му син попаднал на човек, който го отгледал и изучил. Малкият попаднал пък на друг, който го отгледал още по-добре и го научил да върти търговия. Жена му пък попаднала при някакъв търговец, който й доверил парите си и дал обет да не я продава никому. Той пътувал с кораба си по разни страни и я водел със себе си, накъдето и да тръгнел.

Чул големият син за славата на непознатия цар и тръгнал към него, без да знае кой е. Когато влязъл при него, царят го приел при себе си, успокоил тревогите му и го назначил за свой писар.

Чул и вторият син за праведния цар и също отишъл при него. Царят му възложил да следи за делата му. Така и двамата братя работили известно време, без никой да разбере кой е другият.

Чул за неговата щедрост и доброта и търговецът, при когото живеела съпругата му. Взел няколко великолепни халата, подбрал от най-хубавата стока на страната си и пристигнал с кораба си, като взел със себе си и жената. Отишъл при царя, връчил му своя дар. Царят също наредил да му дадат скъп дар. В подаръка на търговеца имало и различни билки. Царят поискал да му ги покаже и да му разкаже коя за какво се използва.

— Остани тази вечер при нас! — предложил му той…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато царят поканил търговеца да пренощува нея вечер при него, той му отговорил:

— Имам на кораба нещо, което бог ми е оставил да пазя. Дал съм обет да не го преотстъпвам на друг. Това е една праведна жена. Нейната поява бе за мен добро предзнаменование, откакто съм я срещнал — все благодат ми се пада!

— Ще пратя при нея двамата си писари! — казал царят. — Нека пренощуват там и я пазят! — и се разпоредил на писарите: — Отивайте! Пазете кораба на този човек.

Отишли двамата младежи, качили се на кораба, единият застанал на носа, другият — на кърмата. Помолили се на бога за през нощта, а после единият рекъл на другия:

— Ей, ти, царят ни нареди да пазим, а аз се боя да не заспим! Хайде да си поприказваме за това, кой какви патила е изпатил!

— Моето най-голямо изпитание бе — заразказвал вторият, — когато се разделих с майка си, баща си и брат си, който носеше име като твоето. Това се случи, когато баща ми тръгна на път през морето, но ни удариха ветрове, обърнаха кораба, изпотрошиха го.

Изслушал го другият брат и запитал:

— А как се казваше майка ти, приятелю? А баща ти?

— Казваха се така и така…

Скочил брат към брата и възкликнал:

— Ти си, за бога, така е!

И всеки заразказвал на другия какво му се е случило, когато бил малък. А майката чувала какво си приказват, но не се издала, изчаквала търпеливо. Когато се съмнало, единият брат казал на другия:

— Да идем, братко, че да си продължим разговора у дома!

Прибрали се двамата братя. През това време търговецът се върнал от гостуването си при царя и видял, че жената е натъжена.

— Какво ти е? — запитал той. — Какво се е случило?

— Ти прати тук тази нощ двама мъже, които ми мислеха злото! — рекла тя. — Затова ми стана много мъчно!

Разгневил се търговецът, върнал се при царя и му разказал как са се държали през нощта двамата му чиновници. Царят веднага ги извикал при себе си. Наредил да доведат и жената, за да разкаже какво са си приказвали, с какво са я обидили. Довели я и той запитал:

— Жено, кажи какво толкова си чула от тези младежи!

— Моля те, царю! — рекла тя. — В името на всевишния Аллах, господаря на великия трон, нареди им да повторят думите, които си говореха снощи!

— Кажете какво сте си говорили! — разпоредил се царят. — И нищичко да не сте скрили!

Когато двамата момци приповторили думите си, царят скочил от трона си, изохкал, хвърлил се към тях, прегърнал ги и възкликнал:

— За бога, та вие сте моите синове!

Тогава жената открила лицето си пред него и рекла:

— Хвала на бога, аз пък съм тяхната майка!

И така, те пак заживели заедно радостни и щастливи. Хвала на Онзи, който спасява молещия се раб и никога не измамва неговата надежда и молитва. Или както е казал поетът:

Всяко нещо идва със своето време.

Нова радост идва след старото бреме.

           Потърпи — мъка тежка обречена пада,

           доброто ще дойде, пък нека днес страдаш!

Че богът всевиш е, който праща бедата,

но после по-щедро дарява благата!

           Най-добрите — най-тежките мъки понасят,

           след позора бог радости щедри донася!

Претърпиш ли тъгата, пренесеш ли позора —

то значи любим си на Аллаха във взора!

           Аллах за бедата стократно въздава,

           след мъки ръката си щедро подава.

Той вечно е близо — във болка, в страдания,

но то се не мери с часове, с разстояния…

Приказка на Абул Хасан ад-Даррадж за Абу Джаафар прокажения

Абул Хасан ад-Даррадж разказвал:

* * *

Много пъти съм идвал в Мека, хора ме следваха по пътя, запознаваха се с мене, пазеха кладенците. Една година пак пожелах да отида до дома на Аллаха и да посетя гроба на пророка му. Казах си: „Знам пътя, ще вървя сам!“ Вървях, що вървях и стигнах до Кадисия. Там видях прокажен, изправен пред михраба. Щом ме видя, той ми заговори:

— Абул Хасан, моля те, нека вървим заедно до Мека!

„Избягах от спътници — как ще вървя с прокажен!“, помислих си и не му отговорих, а когато се съмна, пак тръгнах сам на път. Така вървях, що вървях и стигнах до Акаба. Влязох в джамията и какво да видя — пред михраба стои същият прокажен! „Как ме е изпреварил и е стигнал чак дотук?“, помислих си. А той надигна глава, усмихна се и запита:

— Абул Хасан, ето какво прави слабият, когато не се нрави на силния!

Онази вечер се обърках от онова, което видях. Когато се съмна, поех отново сам на път. Стигнах до Арафат, отидох в джамията — и ето го прокажения отново пред михраба! Стана ми жално и казах:

— Можем да вървим заедно нататък…

— Не мога да направя това! — рече той.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абул Хасан:

* * *

Започнах да плача и да се вайкам, че не му позволих да върви до мене, той каза:

— Не те ли е срам! Нито от плача ти полза има, нито от вайкането ти!

Плачеш, че сам си — но ти ме сам прогони!

И отговор търсиш — не ще го аз пророня!

           Ти видя мойта слабост, болестта те изплаши

           и си рече: „Със болен аз да тръгвам не рача!“

И не виждаше ти, че Аллах е всемощен,

преминава за миг той вселени! Все още

           всичко виждаш с очи, ала те са измамени —

           разстояния, време — са от хора създадени!

Преди тебе пристигнах. Бях гол, гладен, жаден,

но дойдох отпочинал, от Аллаха нахранен

           при пророка… Тъй щедър ми бе господарят!

           Той ни гледа — от него не можем избяга!

Приеми моя поздрав и пак сам остани си

и самин — от самотник урок приеми ти!

Тръгнах си и го оставих. Стигнах до някакъв кладенец и видях, че пак ме е изпреварил. В Медина вече следите му се загубиха. Там срещнах Абу Язид ал-Бустани и Абу Бакр аш-Шабали заедно с няколко други шейхове. Разказах им тази история, а те ми рекоха:

— Уви, ти нямаш вече неговото приятелство! Това е Абу Джаафар прокажения. Пожелае ли той — и от небесата вали дъжд, благослови ли някого — Аллах отговаря на молитвата му.

Когато чух това, желанието ми да го видя отново стана още по-голямо. И както си седях при склона на планината Арафат, някой ме подръпна изотзад. Обърнах се — това беше той. Извиках силно и паднах без свяст. Когато дойдох на себе си, него го нямаше. Стана ми още по-тежко, пътищата ми се виждаха тесни. Отново помолих Всевишния да го видя и не минаха няколко дни, когато той пак ме подръпна изотзад. Обърнах се.

— Пожелал си да ме срещнеш и да ме помолиш за нещо! — рече той.

Помолих го за три неща: първо, Аллах да ми внуши обич към бедността; второ, да не ми дава прекалено много, за да не живея в охолство; трето, да ми позволи да върна благородния му лик. Той се помоли за тези три неща и изчезна.

Аллах отговори на моята молитва. Той ми внуши да обичам бедността — за бога, няма на света нещо, което да обичам повече! И още — ето вече толкова години не живея в охолство, но в същото време Аллах не позволява да се нуждая от нещо — трябва само да го помоля да ми покаже къде да го намеря. Той отговори и на третото ми пожелание както на първите две — тъй щедър и милостив е! Аллах да прости онзи, който е рекъл:

Богат е бедният със свойта чест,

        макар че дрехите му са износени.

И бедността раздава гордост днес,

        звезди от нея красотата просят си.

Беднякът цял живот живее в нощ,

        и ден, и нощ сълзи в очите стелят се.

Приятел няма, спомени… Но йощ —

        с Аллах са само двама — събеседници.

Това е неговият зов, копнеж,

        това е неговият полет, благоденствие.

        Помоли ли — Аллах изпраща бедствия

или пък рукват буйни дъждове.

Ако помоли пак, бедите зли погиват,

        затихва гняв, умира угнетител.

На всеки зов на болен, слаб отива,

        за всяка болка става той лечител.

А тъй е грозен — може да умреш,

        ако го зърнеш — не гори сърцето!

Ти погледни — достойнството му виж,

        макар че скрито е и се не вижда!

Моли се да го срещнеш във беди,

        да махне мъки, радост да приижда!

Побързай! Срещнеш ли го — срещаш бог!

        Той може да помогне във стремежа ти,

макар да е далечен и дълбок,

        ти ще го стигнеш — в рая е божествен!

И този рай единствен всичко дава!

        Аллах единствен е, всепобеждаващ!

Приказка за Хасиб Карим ад-Дин, син на Даниел мъдреца

Разказват, че в далечни времена живял в Гърция един мъдрец. Той се наричал Даниел. Имал много ученици и слуги. Всички гръцки мъдреци се подчинявали на повелята му и изучавали науките му. Но той си нямал мъжко чедо.

Една нощ мъдрецът дълго мислил за душата си, плакал, че нямал чедо, което да го наследи в науките. Тогава му дошло на ум, че Височайшият бог ще отговори на онзи, който го моли за прошка. И той се помолил на Всевишния да му даде мъжко чедо, което да заеме неговото място. После се прибрал в стаята си, легнал при жена си и през онази нощ тя понесла дете от него…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разказват, царю честити, че след няколко дни мъдрецът отпътувал с кораб, но корабът потънал и всичките му книги потънали в морето. Той се спасил на една дъска и с него останали само пет пергамента. Когато се върнал у дома, ги подредил в сандък и го заключил. Вече се забелязвало, че жена му е бременна.

— Знай, жено, че краят ми наближава — казал мъдрецът. — Може би след смъртта ми ти ще добиеш мъжко чедо. Щом го родиш, назови го Хасиб Карим ад-Дин. Възпитавай го възможно най-добре и когато порасне и запита: „Какво наследство ми остави баща ми?“, дай му тези пет пергамента. Щом ги прочете и проумее съдържанието им, той ще стане най-умният мъж на света и на своето време!

Сбогувал се с нея, въздъхнал дълбоко и напуснал този свят.

След броени дни жената родила красиво момче и го нарекла Хасиб Карим ад-Дин, както бил пожелал баща му. Извикала двама звездобройци, те пресметнали кои звезди ще го подкрепят и кои ще го въздигнат, и рекли:

— Този момък ще живее дълго, но ще се сблъска в началото с една трудност. Преодолее ли я, ще стане много умен и мъдър!

Отишли си звездобройците. Майката го кърмила две години, после го отбила. Когато станал петгодишен, тя го дала в библиотеката, за да изучи някоя наука — той нищо не научил. После го дала да научи някакъв занаят — но той не научил никакъв занаят, ръцете му нищо не можели да вършат, разплакала се жената от мъка, но хората я посъветвали:

— Ти го ожени! Може пък да му домъчнее за жена му и да хване някакъв занаят!

Майката му сгледала едно момиче и го оженила за него. Но той продължавал да си живее, без да се хваща за някаква работа.

Имали си те съседи — дървари. Един ден дошли при майка му и рекли:

— Купи на сина си магаре, въже и брадва! Нека да дойде с нас в планината! Ще събираме заедно дърва и ще си делим печалбата — така ще има с какво да ви изхранва!

Зарадвала се жената на съвета, купила на сина си магаре, въже и брадва, отвела го при тях, а те й казали:

— Не се тревожи, бог ще му даде и той да поспечели нещо! Все пак нали е син на нашия мъдрец!

Взели го те със себе си и отишли в планината. Насекли дърва, натоварили магаретата, върнали се в града, продали ги и спечелили за прехрана на семействата си. На втория ден пак стегнали самарите на магаретата и пак отишли да секат дърва. На третия ден — същото. И така работили няколко дни.

Случило се веднъж, когато дърварите отишли в планината, да падне пороен дъжд. Скрили се те в голяма пещера. С тях бил и Хасиб. Седнал той в един ъгъл на пещерата, чукнал с брадвата си о пода и чул, че под нея изкънтяло напразно. Тогава започнал да копае и стигнал до кръгла плоча с халка върху нея. Зарадвал се и извикал дърварите…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И ШЕЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че дърварите видели плочата, бързо я издърпали и зърнали под нея отвор. Разширили го, а вътре — подземие, пълно с бъчви с мед.

— Тук е пълно с мед! — рекли дърварите. — Нищо друго не ни остава, освен да се върнем в града, да донесем съдини, да ги напълним с мед, да го продадем, а после да си разделим печалбата. Един от нас трябва да остане тук и да го пази.

— Аз ще остана и ще го пазя, докато донесете съдините! — предложил Хасиб.

Оставили дърварите Хасиб да пази подземието, отишли в града, донесли съдини, напълнили ги с мед, натоварили ги на магаретата, върнали се в града, продали меда, после пак се върнали и така продължило няколко дни. Тогава дърварите си рекли:

— Подземието бе открито от Хасиб Карим ад-Дин! Утре той ще слезе в града и ще ни обвини, че медът не е наш, и ще прибере всичките пари. Няма друг начин да се отървем от него, освен да го спуснем в подземието уж да напълни каквото е останало от меда, и да го оставим там да умре.

Така се и договорили. Върнали се при подземието и му рекли:

— Ей, Хасиб, я слез долу да напълниш колкото мед е останало!

Слязъл Хасиб, напълнил останалия мед в съдините и викнал:

— Готово! Хайде, изтеглете ме!

Никой не му отговорил — дърварите вече си били натоварили магаретата и се върнали в града, като го оставили сам в подземието. В града те продали меда и отишли при майката на Хасиб, като плачели и говорели:

— Жив да е в спомените ти синът ти Хасиб!

— Как умря той? — възкликнала тя.

— Бяхме в планината — отговорили дърварите. — Заваля силен дъжд. Прислонихме се в една пещера. Не усетихме кога магарето на сина ти побягна. Той се затича подире му, а там имало вълк. Той разкъса сина ти, изяде и магарето!

Майката посипала главата си с прах, после устроила помен, а дърварите започнали всеки ден да й носят нещо за ядене. После си отворили с парите дюкяни, завъртели търговия и заживели весело, щастливо и сито.

През това време Хасиб Карим ад-Дин плачел и се вайкал. Точно тогава върху главата му паднал голям скорпион. Хасиб скочил и го убил. После се замислил и си казал: „Тук имаше само мед! Откъде може да се е промъкнал този скорпион?“ Станал, огледал мястото, занадничал насам-натам и видял, че от там, откъдето се бил появил скорпионът, блясва светлинка. Извадил ножа си и започнал да разширява дупката, докато тя станала колкото прозорче. Измъкнал се през него и се оказал в широк коридор. Тръгнал по него и се намерил пред голяма порта от черно желязо със сребърен катинар, от който стърчал зелен ключ. Пристъпил Хасиб към портата, надзърнал през процепа й и видял отвътре да блести силна светлина. Отключил катинара, отворил портата и влязъл вътре. Вървял, що вървял и стигнал до голямо езеро. Зад него видял висок хълм от зелен хризолит, а на върха му — трон от лято злато с вградени в него скъпоценни камъни. Около трона имало кресла — едни излети от злато, други — от сребро, а трети — дялани от зелен изумруд. Преброил ги — излезли дванайсет хиляди. Качил се той към излятия трон, седнал на него и започнал да се диви на езерото и на подредените в редица кресла. И докато се чудил и маял, му се доспало. Задрямал за малко, но чул насън голям шум. Отворил очи и видял по креслата огромни змии, всяка дълга по сто лакти. Очите на всяка змия блестели като въглени. Гледката го ужасила, гърлото му пресъхнало от страх и помислил, че това е краят на живота му. Погледнал към езерото — то било препълнено с по-малки змии.

И ето че при него припълзяла огромна змия. На гърба си носела златна тепсия, а в тепсията — малка змия, блестяща като кристал, с човешко лице. Тя го поздравила с човешки език и той отговорил на поздрава й. После друга змия от тези, които седели на креслата, припълзяла към тепсията, поела змията от нея и я сложила върху едно от креслата. Тя креснала нещо на останалите и на зова й всички се надигнали послушно. Малката змия им направила знак да седнат. После се обърнала към Хасиб:

— Не се бой от нас, момко! Аз съм царица и султанка на змиите!

При тези нейни думи сърцето на момъка се отпуснало. Тя дала знак на змиите да донесат нещо за хапване. Те донесли ябълки, грозде, нарове, фъстъци, лешници, орехи, бадеми и банани и ги сложили пред Хасиб, а Змийската царица заговорила:

— Здравей, момко! Как се казваш?

— Казвам се Хасиб Карим ад-Дин! — отговорил той.

— Хапни си от плодовете, Хасиб! — рекла змията. — Ние тук друга храна нямаме! И не се бой от нас!

Послушал Хасиб змията и ял, докато се наситил. Когато се нахранил, вдигнали трапезата и Змийската царица заговорила:

— Разкажи ни, Хасиб, откъде си, как попадна на това място, какво ти се е случило?

Хасиб разказал всичко за баща си, за майка си и за себе си.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ШЕЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Змийската царица изслушала разказа на Хасиб Карим ад-Дин от начало до край и му рекла:

— Само добро има да ти се случи! Но искам от тебе, Хасиб, да постоиш при мене известно време, за да ти разкажа и аз историята си, да чуеш и на мене какви чудеса ми се случиха.

И Змийската царица заразказвала:

Приказка на Змийската царица за Балукия

Знай, Хасиб, че някога в град Кайро имало цар от племето Израилево, който имал син на име Балукия. Този цар бил учен, праведен, обичал да чете книги за знанията. Когато се разболял и смъртта го доближила, дошли при него сановниците, насядали наоколо, поздравили го, а той им казал:

— Знайте, че краят ми приближава и аз ще се преселя на другия свят. Нямам какво да ви поверя освен моя син Балукия. Оставям ви го като мой завет.

Закашлял се и напуснал този свят. Направили му голямо погребение и обявили сина му Балукия за свой султан. Синът бил справедлив към народа си и по негово време хората не усещали теглила.

Случило се един ден синът да отвори бащините хазни, за да види какво има в тях. Отворил едната и видял врата. Влязъл в малка стаичка с колона от бял мрамор по средата, върху която имало абаносов сандък. Снел го Балукия, отворил го и видял в него златна кутия. Отворил я и видял в нея книга. Разгърнал я, зачел се, а там имало описание на пророка Мохамед, как той щял да бъде изпратен на земята в края на времената и ще е най-първи между първите и последните пророци. Когато Балукия схванал божественото описание на Мохамед, сърцето му се изпълнило с обич към него. Събрал той всички големци на племето Израилево, жреци, първосвещеници и монаси, извадил книгата, прочел я и възкликнал:

— Хора, аз трябва да извадя баща си от гроба и да го изгоря!

— Защо ще правиш такова богохулство? — запитали те.

— Защото е скрил от мене тази книга! — отговорил Балукия. — Той е извадил тези свитъци от Тората, оставил ги е в една хазна и никой не я е виждал оттогава!

— Царю! — замолили се всички. — Баща ти умря, той е вече в земята, делата му са в божиите ръце! Не го вади от гроба!

Балукия разбрал, че те няма да позволят да се докосне до останките на баща си, отишъл при майка си и рекъл:

— Майко! Намерих в бащините си хазни книга, където се описва идването на Мохамед. Това е пророкът, който ще бъде изпратен в края на времената! Искам да тръгна по света, за да го срещна! Не се ли срещна с него, обичта ми към него ще ме задуши и ще умра! — съблякъл дрехите си, облякъл груба аба и ботуши с дебели подметки и казал: — Не ме забравяй в молитвите си, мамо! Оставям и моите, и твоите дела в ръцете на Всевишния!

Най-напред се запътил към Шам. Вървял, що вървял, стигнал до морския бряг. Видял кораб, качил се на него заедно с други пътници и потеглил. Стигнали до един остров. Пътниците слезли, той — с тях. Усамотил се, седнал под едно дърво и заспал. Когато се събудил и тръгнал да дири кораба, той вече бил потеглил. Островът бил пълен със змии, едни като камили, други — като палми. Всички те повтаряли името на всевечния всевелик Аллах и се молели за Мохамед. Много се зачудил Балукия на всичко това…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ШЕЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Змийската царица за Балукия:

* * *

Когато зърнали Балукия, змиите се насъбрали около него и една го запитала:

— Кой си ти? Откъде дойде? Как се казваш? Накъде отиваш?

— Казвам се Балукия — отговорил той. — И съм от племето Израилево! Тръгнах, обхванат от любов към Мохамед! Искам да го потърся! А ти коя си, благородна господарке?

— Ние сме жители на ада! — отговорила змията. — Аллах ни е създал, за да наказваме неверниците!

— А защо сте се появили на това място? — запитал той.

— Знай, Балукия — отговорила тя, — че от много кипене и от парите адът поема дъх два пъти през годината, веднъж през зимата и веднъж през лятото. Голямата миризма в него е породена от високата горещина. Когато изпуща дъх, той ни изхвърля от недрата си, а когато вдишва — ни връща отново в тях.

— А има ли в ада по-големи от вас?

— Ние се появяваме отвън, когато той изпуща дъх, само защото сме малки. В ада всяка змия е толкова голяма, че сложиш ли върху носа й някоя от нас, тя дори няма да усети!

— Вие се молите и повтаряте името на Мохамед! Откъде знаете за Мохамед, Аллах да го благослови и приветства?

— Балукия, името на Мохамед е изписано върху вратата на рая! Ако не бе той, Аллах въобще не би създал нито човешките твари, нито животните, нито рая, нито ада, нито небето, нито земята!

Балукия се сбогувал със змиите, върнал се на морския бряг и там видял кораб, който хвърлил котва край острова. Качил се на него. Потеглил корабът, плавал, що плавал и стигнал до друг остров. Балукия слязъл, разходил се и пак видял змии, големи и малки. Между тях имало една бяла змия, по-чиста от кристал, която била в златна тепсия, носена от змия, огромна като слон. Тази змия била Змийската царица, това бях аз, Хасиб! Когато видях Балукия, го поздравих, той отговори на поздрава ми и тогава го запитах:

— Кой си? Защо си тук? Откъде си дошъл? Накъде отиваш? Как се казваш?

— Аз съм от племето Израилево! — отговори той. — Казвам се Балукия! Пътувам, воден от обичта си към Мохамед, Аллах да го благослови и приветства! Него търся аз! Намерих описанието му в свещените книги. А ти каква си? Защо си тук? Какви са тези змии около тебе?

— Аз съм Змийската царица, Балукия! И те моля, когато се срещнеш с Мохамед, предай му и моите поздрави!

Сбогува се Балукия с мене и се върна на кораба си.

Пътувал после той, що пътувал и стигнал до Свещения дом. Там имало човек, който знаел всички науки, знаел наизуст Тората и Евангелието, умеел да строи. Наричал се Аффан. Той бил прочел в една от своите книги, че онзи, който сложи на своя пръст пръстена на Сулейман, ще му се подчиняват всички живи твари. Прочел в друга книга, че когато господарят Сулейман починал и го сложили в ковчега, а после го отнесли зад седем морета пръстенът все още се намирал на ръката му.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ШЕЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Змийската царица за Балукия:

* * *

Разправят, че Аффан прочел в някаква книга, че никой — нито човек, нито джин, не можел да вземе пръстена от ръката на господаря на Сулейман, че никой капитан не можел да пресече с кораба си седемте морета, зад които бил оставен ковчегът му. Той прочел и трета книга, в която се казвало, че сред всички билки има една, от която, ако изстискаш малко сок и намажеш нозете си, ще можеш да вървиш по всяко море, без да се намокриш. Но също прочел, че никой не може да стигне до тази билка, без с него да е Змийската царица.

Влязъл Балукия в Свещения дом и приседнал на едно място да си помисли. И ето че се появил Аффан, вслушал се в думите на Балукия, чул, че той декламира Тората, и го запитал:

— Как се казваш, човече? Откъде идваш и къде отиваш?

— Казвам се Балукия! — отговорил момъкът. — Аз съм от град Кайро. Тръгнал съм да търся Мохамед.

— Ела у дома ми и бъди мой гост! — казал Аффан.

Той хванал Балукия за ръката, отвел го у дома си, там му оказал голямо уважение и му рекъл:

— Разкажи ми за себе си, братко! Откъде узна за Мохамед, за да се привърже сърцето ти толкова към него, че чак си тръгнал да го търсиш? Кой ти показа пътя насам?

Разказал му Балукия историята си. Аффан възкликнал:

— Срещни ме със Змийската царица, а пък аз ще те срещна с Мохамед, защото времето, когато ще се появи Мохамед, е след векове! Нека уловим Змийската царица, да я сложим в кафез и да отидем с нея в планината за една билка! Тази билка може да бъде намерена само ако Змийската царица е с нас. Открих в книгите, че всеки, който откъсне листо от тая билка, изстиска сока й и намаже с него нозете си, ще може да върви по всяко море, без да намокри краката си! Ако хванем Змийската царица и тя ни покаже тази билка, ние ще я откъснем, ще я изстискаме, ще съберем сока й, пък после ще пуснем царицата на свобода. Ще намажем нозете си, ще пресечем седемте морета, ще стигнем до гробницата на господаря на Сулейман, ще снемем пръстена му и ще управляваме света, както е управлявал той. Така ще постигнем каквото съм намислил! После ще отидем в Морето на сенките, ще пием там жива вода и Аллах ще продължи живота ни до края на времената! Така и ти ще се срещнеш с Мохамед!

Изслушал Балукия думите на Аффан и рекъл:

— Аз ще те срещна с Царицата на змиите, Аффан!

И Аффан приготвил железен кафез, взел две чаши, напълнил едната с вино, а другата с мляко и двамата тръгнали на път. Дни и нощи пътували, докато стигнали до острова, където живеела Змийската царица. Двамата слезли на острова, Аффан поставил кафеза на земята и нагласил в него капан…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ШЕЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Змийската царица за Балукия:

* * *

Сложил Аффан в кафеза две чаши с вино и мляко. После двамата се отдалечили и се скрили.

А Змийската царица, това бях аз, Хасиб, се приближих до кафеза, забелязах чашите, разглеждах ги известно време и когато усетих дъха на млякото, слязох от гърба на змията, която ме носеше, измъкнах се от тепсията, влязох в кафеза, посегнах към чашата с виното, отпих от него и главата ми се завъртя. Заспах. А Аффан, като видял това, скочил към кафеза, затворил ме вътре, взели ме и двамата с Балукия тръгнали на път. Когато се свестих, видях, че се намирам в железен кафез, който е върху главата на някакъв мъж, а редом върви Балукия.

— Това е наказанието ми! — възкликнах аз. — Човешките същества никога не бива да бъдат прощавани!

— Не бой се от нас, Змийска царице! — каза ми Балукия. — Ние никога няма да ти сторим зло! Само искаме да ни покажеш една билка. Намерим ли тази трева, вземем ли я, ще те върнем на острова ти и ще те пуснем да си ходиш!

Така Аффан и Балукия вървяха, докато ме отнесоха при планината с билките. Огледаха там всички билки, всяка им разказа каква е ползата от нея. Ето че една билка заговори:

— Аз съм чудна билка, който изстиска сока ми, а после намаже с него нозете си, ще пресича всяко море, създадено от Всевишния, без дори да се мокри!

Аффан свали кафеза от главата си, събра от тези билки колкото му трябваха, смачка ги, изстиска ги, събра сока им, прибра го в две шишета, взе ги със себе си, а с последните капки двамата намазаха нозете си. После пак ме взеха със себе си и вървяха дни и нощи, докато стигнат до моя остров. Аффан отвори вратата на кафеза, аз излязох от него и ги запитах:

— А какво ще правите с този сок?

— Искаме — отговориха те — да го намажем на нозете си, за да пресечем седемте морета, да стигнем до гробницата на господаря Сулейман и да вземем пръстена от ръката му!

— Уви! — възкликнах аз. — Няма да успеете да го вземете! Всевишният оказа благодеяние само на Сулейман, като му даде този пръстен! И защо ви е той? Ако си бяхте взели от билката, която, ако човек я изяде, няма да умре до Деня на възкресението, по-голяма полза щяхте да имате!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ШЕЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разкажа на Змийската царица за Балукия:

* * *

Балукия и Аффан много съжалиха за стореното, но продължиха пътя си. А аз се върнах при своите воини и видях, че те са се объркали, силните са отслабнали, а слабите са измрели. Щом ме видяха, много ми се зарадваха, скупчиха се около мене и завикаха:

— Какво ти се случи? Къде беше?

Разказах им аз всичко, което ми се бе случило с Аффан и Балукия, после събрах всички свои воини и отпътувахме към планината Каф, защото ние зимуваме там, а летуваме на мястото, където ни срещна ти, Хасиб Карим ад-Дин! Това е историята ми! — завърши Змийската царица.

* * *

— Моля ти се, бъди така добра! — замолил се Хасиб. — Нареди на някоя от помощничките си да ме изведе на горната земя, за да се събера с близките си!

— Ти не можеш да ни напуснеш! — рекла змията. — Ще дойде зимата, ти ще дойдеш с нас при планината Каф. Там ще видиш други върхове, пясъци, дървета, птици, маймуни, ифрити и джинове!

Затъжил се, заскърбил Хасиб Карим ад-Дин и рекъл:

— Разкажи ми тогава дали, след като се разделиха с тебе, Аффан и Балукия са пресекли седемте морета, дали са стигнали до гробницата на Сулейман и ако са стигнали, дали са успели да вземат пръстена му?

И Змийската царица отново заразказвала:

* * *

Знай, Хасиб, че когато Аффан и Балукия се разделиха с мене, те тръгнали по моретата с намазани от онзи сок нозе и заразглеждали морските чудеса. Така пресичали море след море, докато пресекли Седемте морета. Стигнали до огромна планина, цялата от зелен изумруд. От нея течал извор, чието дъно било пълно с риба. Тръгнали по брега, стигнали до високата планина, заизкачвали се и отдалеч забелязали пещера, а в нея — голямо кубе, осветено отвътре. Тръгнали към пещерата, влезли в прохода й и видели ложе, изляно от злато, с вградени в него скъпоценни камъни, а около него — неизброимо число подредени кресла! Видели и господаря ни Сулейман да лежи в онова ложе, върху него — наметка от златна коприна, тъкана със златна основа и украсена със скъпоценни камъни и драгоценни метали. Дясната му ръка била върху гърдите, на пръста му сияел пръстенът и неговата светлина затъмнявала блясъка на всички скъпоценности. Пристъпили към ложето, но когато се приближили, изпод него изпълзяла огромна змия и креснала така силно, че земята се разтресла, искри полетели от устата й.

— Не се ли върнете — ще загинете!

Аффан произнесъл своите заклинания, но тя не се стреснала от тях, издухала такава горещина, че едва не запалила всичко наоколо, и повторила:

— Горко ви! Не се ли върнете — ще загинете!

Балукия се изплашил и изскочил от пещерата. Но Аффан не се стреснал, пристъпил към останките на Сулейман, протегнал ръка, докоснал пръстена, понечил да го измъкне от пръста му, но змията духнала в лицето му, изгорила го и той за миг се превърнал в купчина пепел. Това бил краят му…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ШЕЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Змийската царица за Балукия:

* * *

Когато видял как Аффан се превърнал в купчина пепел, Балукия паднал в несвяст. Тогава бог, да се свети славата му, наредил на Джибрил веднага да слезе на земята, преди змията да е дъхнала върху Балукия. Слязъл той, издърпал Балукия, свестил го, а когато младежът дошъл на себе си, го запитал:

— Откъде сте дошли на това място?

Разказал му Балукия цялата си история и добавил:

— Дойдох тук, за да се срещна с Мохамед! Аффан ми каза, че той ще се появи в края на времената и с него ще се срещне само онзи, който живее дотогава. А ще живее онзи, който пие от живата вода! А това щяло да е възможно само ако вземе пръстена на Сулейман! Аз дойдох с него до това място, той изгоря, а аз останах! Кажи ми за Мохамед — къде да го намеря?

— Балукия — рекъл му Джибрил, — върви си у дома, времето на Мохамед е далече напред!

И Джибрил излетял към небесата. Разплакал се Балукия, съжалил за стореното и си спомнил думите на Змийската царица: „Уви, никой не може да вземе този пръстен!“ Объркала се душата му, дълго плакал, после слязъл от планината, вървял, докато стигнал морския бряг, седнал там и заразглеждал удивено околните планини, морета и острови. Пренощувал, а на сутринта намазал нозете си със сока от билката и тръгнал през морето. Вървял, що вървял дни и нощи, дивил се на страхотиите и чудесиите на морето, докато стигнал до един остров, който му се сторил рай. Излязъл на него, дивил се на красотите му, поразходил се. Островът бил голям, земята му била от шафран, камъните му — от рубини и благородни метали, алеите и градините му — от жасмин, там растели най-плодоносните дървета, разнасяли се най-приятните и най-силни аромати. По него течали потоци, около бреговете — коморско дърво и кардамон от Ява, горите му — от захарна тръстика, наоколо — рози, нарциси, карамфили, хризантеми, лилии и момини сълзи. А птиците пеели от дърветата, всички с най-разноцветни пера по широки крила, от красиви по-красиви, събрали в себе си всички цветове и мелодии. И така — дърветата били огромни, птиците — разговорни, реките — пълноводни от изворите вода препускала, тя била сладка и вкусна, газели в полето насам-натам се втурвали, костенурки във водите плували, птици песни пеели в клони избуяли — тук и влюбени биха любов забравили. Дивил се Балукия на острова, но и разбрал, че се е отклонил от пътя, по който бил дошъл с Аффан. А когато нощта спуснала черните си криле, той се качил на едно високо дърво, за да подремне. И както си седял на дървото, морето се развълнувало и от него излязло огромно животно, което изревало така високо, че изплашило всички животинки на острова. Балукия не успял да му се начуди, когато от морето занаизлизали най-различни зверове, всеки носел в лапите си скъпоценен камък, който му служел за светилник — от светлината на тези камъни островът заблестял като ден и след малко се напълнил с такива твари — само Аллах знае какви са били! Но ето че откъм сушата дошли животни от пустинята — лъвове, тигри, леопарди и други подобни зверове. Те се смесили на брега с морските и между тях се завързал дълъг разговор, който продължил до сутринта. А когато се съмнало, всяка твар си отишла по своя път.

Изплашил се Балукия, слязъл от дървото, отишъл при морския бряг, намазал краката си със сока, който носел, и влязъл във второто море. Пак вървял дни и нощи по водата, докато стигнал до огромна планина. Камъните й били магнитни, а по склоновете й живеели лъвове, тигри и зайци. Страховита се видяла тя на Балукия, той походил насам-натам по брега, докато се мръкнало, после седнал под една скала край морето и започнал да яде суровата риба, изхвърлена от вълните. Но ето че някакъв огромен тигър го забелязал и решил да го изяде. Когато Балукия се обърнал към него, животното било готово за скок. Изплашен, той набързо намазал краката си със сока и избягал в третото море. Крачел по водата в мрачината, а нощта била черна и вятърът веел силно.

Вървял, що вървял и пак стигнал до някакъв остров. Излязъл на него и видял, че там растат дървета — едни били зелени, други — изсъхнали. Хапнал си той от плодовете на зелените дървета, поразходил се и ето че се мръкнало…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ШЕЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Змийската царица за Балукия:

* * *

Разправят, че Балукия разглеждал острова, докато се мръкнало. Преспал спокойно, а като се съмнало, отново започнал да го обхожда. Така отпочинал десетина дни, а после слязъл на брега, намазал краката си с вълшебния сок и влязъл в четвъртото море. Вървял един ден и една нощ и стигнал до нов остров. Земята му била от ситен пясък, по него нямало ни дърво, ни тревица. Поразходил се и видял, че единствените живи същества били орли, които гнездели в пясъка. Тогава намазал краката си с онзи сок, влязъл в петото море и пак тръгнал по водата.

Вървял пак ден и нощ и стигнал до малък остров, чиято земя и скали блестели като порцелан. В тях имало жили, от които може да се добива злато, по тях растели странни дървета, каквито не бил виждал по целия си път — плодовете им блестели като златни. Когато се мръкнало и нощта пуснала своя плащ, плодовете започнали да осветяват целия остров като звезди. Балукия си помислил: „Сигурно плодовете на този остров изсъхват от слънцето, падат по земята, ветровете ги събират на купчини и те се превръщат във философски камък — който вземе от него, ще може да получава злато!“ Преспал до сутринта, а когато слънцето се показало, намазал краката си с онзи сок и тръгнал по шестото море.

Пак вървял дни и нощи и стигнал до нов остров. Излязъл на брега му и се оказал пред две планини с много дървета по тях. Плодовете на едни приличали на човешки глави, окачени за косите по клоните. Плодовете на други приличали на зелени птици, окачени за краката. Трети дървета светели като пламък — техните плодове приличали на алое и там, където капвала капка от сока им, всичко изгаряло. Видял той там плодове, които плачат, и плодове, които се смеят. И много други чудеса видял Балукия. Край брега на морето забелязал високо дърво. Поседнал под него до мръкване, а когато се стъмнило, се качил на клоните му и се замислил какви чудни творения е създал Аллах. И както седял така, морето се развълнувало и от него излезли морски момичета. Всяка държала в ръката си скъпоценен камък, който блестял като утро. Излезли те от водата, събрали се под дървото, поседнали, засмели се, заиграли, затанцували. Балукия ги заглеждал отгоре, а те се забавлявали до сутринта, а после се върнали в морето. Той слязъл от дървото, намазал нозете си със сока, влязъл в седмото море и пак тръгнал на път. Два месеца вървял, без да види нито остров, нито планина, нито суша, нито долина, не се показвал никакъв бряг в това море. От глад той започнал да лови риба в морето и да я яде сурова. Най-после стигнал до някакъв остров с много дървета и пълноводни потоци. Излязъл на брега и се заоглеждал. Било по пладне. Повървял и забелязал дърво с ябълки. Протегнал ръка да си откъсне и да хапне от тях, но някакво същество му викнало от клоните:

— Пипнеш ли това дърво, хапнеш ли от него — ще те разсека на две!

Погледнал Балукия към него и видял, че е човек, висок най-малко колкото четирийсет дървета. Уплашил се, отдръпнал се и попитал:

— Защо не ми позволяваш да хапна от тези плодове?

— Защото си човек и твоят праотец е Адам! — отговорило съществото. — А Адам е забравил обета си пред Аллах, не се е подчинил на повелята му и е ял от забранените плодове!

— А ти какво си? — запитал Балукия. — Чий е този остров? Чии са тези дървета? Как се казваш?

— Аз се казвам Шарахия! — отговорило съществото. — Този остров и тези дървета са на цар Сахр. Аз съм един от неговите помощници и той ми е поверил острова! А ти кой си? Откъде си се появил по тези краища?

И когато Балукия му разказал историята си от начало до край, Шарахия му донесъл ядене и Балукия се нахранил до насита. После се сбогувал с него и тръгнал на път. Десет дни вървял, пресичал планини и пясъци, докато видял да се вдига облак прах. Тръгнал нататък и стигнал до голяма долина, дълга две седмици път. Чул викове, удари на метал, цвилене на коне. Загледал се и видял човекоподобни същества, яхнали коне, да се бият. Кръв течала като река, гласовете им — като гръмотевици, в ръцете им — копия, пики, мечове, боздугани, лъкове и стрели, всички вплетени във велика битка.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ШЕЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Змийската царица за Балукия:

* * *

Изплашил се Балукия за живота си. И докато ги гледал, онези го забелязали, разделили се и спрели битката. Приближили до него и започнали да се чудят на вида му. Пристъпил напред конник и го запитал:

— Ти пък какво си? Откъде си дошъл? Накъде отиваш? Кой ти показа този път, за да стигнеш до страната ни?

— Аз съм човек! — отговорил Балукия. — Тръгнах, воден от любовта си към Мохамед, но сбърках пътя и се оказах тук!

— Ние никога не сме виждали човеци! — казал конникът. — Такова нещо не е идвало по тези земи!

— А вие що за божи твари сте? — запитал той.

— Ние сме джинове! — отговорил конникът.

— А кажи ми, рицарю, защо водите тази битка? Къде живеете? Как се наричат тази долина и тази земя?

— Ние живеем на Бялата земя! — отговорил конникът. — Всяка година Аллах ни нарежда да идваме веднъж на това място и да покоряваме неверните джинове!

— А къде е Бялата земя?

— Тя е на разстояние петдесет и седем години от планината Каф. Това място се нарича Шадад бен Ад и ние сме дошли тук, за да побеждаваме. Нашата единствена работа е да възхваляваме и венцеславим Аллах! Имаме цар на име Сахр. Ти трябва да тръгнеш с нас, за да те види и разгледа!

Повели джиновете Балукия към своя стан. Там той видял огромни шатри от зелена коприна. Между тях имало една още по-висока шатра от червена коприна, широка около хиляда лакти, въжетата й били от синя коприна, колчетата й — от злато и сребро. Джиновете го довели до нея. Тя била на цар Сахр. Той седял на огромен трон от червено злато, инкрустирано от бяло злато и скъпоценни камъни. От дясната му страна седели царете на джиновете, а от лявата — мъдреците, емирите, държавните сановници. Царят го зърнал и наредил да го доведат при него. Пристъпил напред Балукия, поздравил го и целунал земята пред него. Цар Сахр отговорил на поздрава му и наредил:

— Приближи се към мене, човеко!

Балукия се приближил. Царят заповядал да му сложат стол и запитал:

— Ти какво си?

— Аз съм човек от племето Израилево! — отговорил Балукия.

— Разкажи ми историята си! — наредил царят. — Кажи ми какво ти се е случило? Как стигна до тази земя?

Разказал му Балукия всичко, което му се било случило по време на пътешествието. Зачудил се цар Сахр на думите му и наредил на слугите да сложат трапеза. Разпънали я те, подредили я, донесли съдини от червено злато, сребро и мед. В едната имало петдесет варени говеда, а в друга — двайсет камили, в трета — петдесет овце, а всички подноси били хиляда и петстотин. Всички започнали да се хранят и той ял, докато се наситил. Слугите вдигнали ястията и донесли плодове. Хапнали и от тях и царят възхвалил Всевишния и го помолил за здравето на неговия пророк Мохамед. Когато чул да се споменава името на пророка, Балукия заговорил на царя:

— Искам да те запитам някои неща!

— Питай, каквото искаш! — съгласил се царят.

— Царю — продължил Балукия, — а вие какво сте? Откъде сте се появили? Откъде знаете за Мохамед, щом се молите за него и го обичате?

— Балукия! — отговорил царят. — Всевишният Аллах е създал ада на седем ката един връз друг. Разстоянието от кат до кат е хиляда години път. Той нарече първия кат Джаханнам и го подготви за непокорните правоверни, които умират без покаяние. Вторият кат се казва Лаза — той е за неверниците. Третият кат е Джахим — той е за Яджудж и Магудж. Четвъртият кат е Саир и той е за племето на Иблис. Петият кат е Сакр и той е за онези, които са забравили да се молят. Шестият кат е Хатма и той е за евреите и християните. Седмият кат е Хауия и той е за лицемерните правоверни. Това са седемте ката на ада.

— Сигурно мъченията в Джаханнам са най-леки, защото той е най-отгоре? — запитал Балукия.

— Да, там са най-леките мъчения. Но и там има хиляда огнени планини, по всяка планина — седемдесет хиляди огнени долини, във всяка долина — седемдесет хиляди огнени града, във всеки град — седемдесет хиляди огнени калета, във всяко кале — седемдесет хиляди огнени кресла, а във всяко кресло — седемдесет хиляди вида мъчения. В никой от кръговете на ада, Балукия, няма по-леко мъчение от това, което има в първия.

Балукия заплакал и запитал:

— Царю, а какво ще стане с нас?

— Ти не се бой, Балукия! — успокоил го цар Сахр. — Онзи, който е обичал Мохамед, няма да гори в огъня. А нас Всевишният ни е създал от огъня. Първите същества, които той създаде за ада, бяха двама негови воини. Единият се казва Халит, а другият — Малит. Халит е с лице на лъв, а Малит — на вълк. Опашката на Малит бе женска и пъстра на цвят като на костенурка, а опашката на Халит бе мъжка и приличаше на змийска. Аллах нареди на тези опашки да се оплетат една в друга и да се слеят в любовна прегръдка. От тази прегръдка се заченаха и родиха змии и скорпиони. Те живеят в огъня и Всевишният чрез тях измъчва онези, които попаднат в ада. А тези змии и скорпиони се чифтосваха помежду си и се размножиха в огромен брой. Тогава Всевишният нареди опашките на Халит и Малит да се слеят отново. Те се сплетоха отново, любиха се, опашката на Малит зачена отново от опашката на Халит и в определения срок се родиха седем женски и седем мъжки чеда. Отгледаха ги, а когато пораснаха, женските се омъжиха за мъжките. Всички се подчиниха на родителите си, само едно се възпротиви. Всевишният го превърна в червей и този червей е Сатаната, Аллах го прокълнал! А бил един от най-приближените — как се молел на Аллах, преди да го изкачи на небесата, за да стане най-приближеният. Иблис бил верен раб на всевишния Аллах. Той станал старши на всички негови приближени. Но когато създал Адам, Аллах наредил на Иблис да му се покори. Не се съгласил Иблис и Аллах го прогонил и проклел. А когато станал баща, от него произлезли дяволите. А от шестте чеда произлезли правоверни джинове. Ние сме от техния корен! Това е нашият произход, Балукия!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ШЕЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Змийската царица за Балукия:

* * *

Дълго се дивил Балукия на думите на цар Сахр, а после го помолил:

— Царю, ще ми се да наредиш на някого от помощниците си да ме върне в моята страна!

— Можем да направим това, но само ако ни нареди Всевишният! — отговорил царят. — Но ако искаш да си тръгнеш от нас, аз ще ти дам един от моите жребци. Той ще те пренесе до границата на моето царство. Там ще те пресрещнат воините на цар Барахия. Щом видят коня, те ще познаят чий е, ти ще слезеш от него и те ще ни го върнат!

Тъй и сторили. На изпроводяк цар Сахр посъветвал Балукия:

— Пази се и не слизай от коня! Не го удряй и не му викай! Направиш ли това — смятай, че си загазил! Язди го спокойно, докато спре сам. Тогава слез и върви по пътя!

Сбогувал се Балукия и потеглил. Яздил, що яздил и стигнал до границата на владенията на цар Сахр. Там конят спрял, той слязъл от него и изтръскал прахта от дрехите си. Появили се няколко същества, видели коня, повели го и тръгнали нанякъде. Балукия тръгнал след тях. Стигнали до стана на цар Барахия. Влязъл Балукия при него, поздравил го и той му отговорил на поздрава. Гледал Балукия как живее цар Барахия, и видял, че е също като цар Сахр. Донесли ястията, всички започнали да ядат, а Балукия хапнал до насита. Накрая царят запитал:

— Ти кога се раздели с цар Сахр?

— Преди два дни! — отговорил Балукия.

— И знаеш ли какво разстояние си преминал за тези два дни?

— Не знам!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И СЕДЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Змийската царица за Балукия.

* * *

Цар Барахия казал на Балукия:

— През тези два дни ти си минал разстояние от седемдесет месеца път. Сигурно когато си яхнал коня, той се е изплашил от тебе, защото е разбрал, че си човешко същество! Разкажи ми какво ти се е случило, как си стигнал до тези земи?

Разказал му Балукия всичко, което бил препатил. Изслушал царят разказа му, после дълго му се чудил. И Балукия останал при него два месеца…

* * *

Слушал Хасиб Карим ад-Дин разказа на Змийската царица, дивил се на патилата на Балукия и казал:

— Моля те, нареди на някоя от помощничките си да ме изведе на Горната земя и да се срещна с близки и роднини!

— Слушай, Хасиб Карим ад-Дин! — рекла тя. — Излезеш ли на Горната земя, събереш ли се с близките си, ти ще отидеш в хамама, за да се изкъпеш! А свършиш ли с къпането, аз ще умра, защото то ще е причината за моята смърт!

— Кълна ти се, цял живот няма да стъпя в хамам! — възкликнал Хасиб. — И щом трябва да се изкъпя, ще се къпя само вкъщи!

— И сто клетви да ми дадеш, няма да ти повярвам! — рекла царицата. — Ти си човек, а човекът не държи на дадената дума! И праотецът ви Адам е дал дума на Всевишния, а после я е нарушил! А Аллах е оставил пръстта, от която го е създал, да зрее цели четирийсет дни, поставил е в негово подчинение всичките си ангели! Въпреки това той е нарушил дадената дума, забравил я е, престъпил е повелята на своя бог!

Млъкнал Хасиб и заплакал. Плакал десет дни, после рекъл:

— Разкажи ми какво е станало с Балукия, след като е стоял при цар Барахия десет дни?

И Змийската царица продължила разказа си:

* * *

След като постоял при цар Барахия, Балукия решил да продължи пътя си. Сбогувал се и тръгнал сам из пустините. Дни и нощи пътувал, докато стигнал до висока планина. Качил се на нея и видял един велик ангел, който седял на върха й, повтарял името на всевишния Аллах и се молел в името на Мохамед. Пред ангела стояла дъска, върху която имало написано нещо с бяло и нещо с черно. Той имал две крила — едното се протягало на изток, а другото — на запад. Пристъпил към него Балукия, поздравил го, ангелът отговорил на поздрава му и запитал:

— Кой си ти? Откъде си дошъл? Накъде отиваш? Как се казваш?

— Аз съм един от синовете Адамови, от племето Израилево! — отговорил Балукия. — Пътувам, воден от любовта си към Мохамед, и се казвам Балукия!

— А какво ти се е случило, докато стигнеш до тази земя?

Разказал му Балукия всичко, което бил препатил, и ангелът се удивил на разказа му. После и Балукия запитал:

— Кажи ми какво е написано върху тази дъска. Каква работа вършиш? Как се казваш?

— Аз се казвам Михаил! — отговорил ангелът. — Възложено ми е да сменям на земята деня с нощта и нощта с деня и това ще е моята работа до Деня на възкресението!

Балукия се зачудил на думите му, дивил се и на самия ангел, а после се сбогувал и продължил пътя си. Дни и нощи вървял, докато стигнал до планината Каф. Изкачил се на нея и видял там един велик ангел, който бил като прикован, бил наведен към земята, протегнал ръцете си. Балукия пристъпил към него, поздравил го. Ангелът отговорил на поздрава му и го запитал:

— Кой си ти? Откъде си дошъл? Накъде отиваш? Как се казваш?

— Аз съм от племето Израилево, от синовете Адамови! — отговорил Балукия. — Казвам се Балукия, пътувам, воден от любовта си към Мохамед, но сбърках пътя!

Той му разказал всичко, което му се било случило, и запитал на свой ред:

— А ти кой си? Коя е тази планина? Каква работа вършиш тук?

— Това е планината Каф, която обгръща целия свят — казал му ангелът. — Всяка земя, която Всевишният е създал, е в ръцете ми! Ако Всевишният пожелае на нея да има земетресение, суша, плодородие, война или мир, работата ми е да сторя това, без да мърдам от мястото си. И ръцете ми държат всички жили на земята!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Змийската царица за Балукия:

* * *

— А създал ли е Аллах друга земя зад планината Каф освен тази, на която си ти? — запитал Балукия.

— Да! — отговорил ангелът. — Той създаде Бялата земя, която е като сребро и само Всевишният знае докъде се простира тя. Той я засели с ангели, чиято единствена храна и вода е да го възхваляват. Всеки петък вечер те се събират на тази планина и се молят на Аллах цяла нощ. Чрез тези метани в името на вярата си те показват на грешниците от народа на Мохамед правия път и така ще продължават до Деня на възкресението.

— А създал ли е Аллах други планини зад Каф?

— Да! Той е създал планината Каф, която е голяма петстотин години път. Тя е от сняг и студ и предпазва видимия свят от горещината на ада — ако не бе тя, светът щеше да изгори от тази горещина! Зад нея има още четирийсет земи и всяка от тях е четирийсет пъти по-голяма от целия видим свят! Някои от тях са от злато, други — от сребро, трети — от якути. Всяка от тези земи има свой цвят. Аллах е заселил тези земи с ангели, които само възхваляват, възславят и възвисяват Аллах, те молят Аллах за народа на Мохамед, не знаят нито кой е Адам, нито коя е Ева, нито деня, нито нощта… А земите, Балукия, са седем, една върху друга! Създал е един ангел, чиито черти знае само Той, всевеликият и всевечният, и той носи всички тези земи на раменете си. Под него той е сложил бик като скала, създал е и е сложил под него кит, създал е и е сложил под кита велико море. Аллах разказал за този кит на Айса, който го помолил: „Боже, покажи ми този кит, нека да го зърна!“ Наредил Аллах на един от ангелите си да вземе Айса и да го отведе при този кит. Дошъл ангелът при Айса, взел го, довел го до морето, където бил китът, и рекъл: „Ето, виж кита, Айса!“ Погледнал Айса към кита, но не го видял, той минал пред него като мълния. Тогава Аллах запитал Айса: „Видя ли кита, Айса? Разбра ли колко е дълъг, колко е широк?“ „Не го видях, господарю!“, отговорил Айса. „Но мина пред мене огромен бик, дълъг колкото тридневен път — не разбрах що за бик е това!“ „Ех, Айса!“, рекъл Аллах. „Онова, което ти се е мярнало и е дълго колкото три дни път, е само главата на бика! Знай, Айса, че за един ден аз мога да създам по четирийсет кита като този!“

— А какво е създал Аллах под морето, в което е китът? — запитал Балукия.

— Под него Аллах е създал великия въздух, а под въздуха е създал огън. Под огъня е великата змия на име Фалак. Ако не се боеше от Всевишния, тази змия би излапала всичко, което е над нея — и огън, и въздух, и ангела, и неговия товар, без да усети дори. Но когато създал тази змия, Аллах й рекъл: „Искам да ти оставя да пазиш нещо! Отвори уста!“, наредил Бог. Отворила тя уста, той напъхал в корема й целия ад и казал: „Пази там този ад до Деня на възкресението! Когато този ден настъпи, аз ще наредя на ангелите си да дойдат и да оковат ада във вериги, ще наредя на ада да отвори портите си, а когато ги отвори, от там ще изскочи искра, по-голяма от планина! Тя ще изгори всичко грешно по света!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Змийската царица за Балукия:

* * *

После Балукия се сбогувал с ангела и тръгнал на запад. Там видял двама, души, които седели пред голяма затворена порта. Приближил се към тях и видял, че единият е с лице на лъв, а другият — на бик[1]. Той ги поздравил, а те го заразпитвали:

— Ти какво си? Откъде си? Накъде отиваш?

— Аз съм човек! — отговорил той. — Пътувам, воден от любов към Мохамед, обаче сбърках пътя. А вие какви сте? И каква е тази порта пред вас?

— Ние сме пазачите на тази порта! — отговорили те.

— А какво има зад нея? — запитал Балукия.

— Не знаем! — отговорили те.

— Заклевам ви в името на великия бог! — възкликнал Балукия. — Отворете ми я да видя какво има вътре!

— Не можем! — отговорили те. — И никое живо същество не може да я отвори освен божия помощник Джибрил, мир нему!

И Балукия се обърнал с молба към Всевишния:

— Боже, прати ми помощника си Джибрил, нека той ми отвори тази порта да видя какво има вътре!

Отговорил Аллах на молитвата му. Наредил той на Джибрил да слезе долу и да отвори портите, пък да види Балукия какво има вътре. Слязъл ангелът при Балукия, поздравил го, пристъпил към портата, отворил я и рекъл:

— Влез!

Влязъл Балукия, пристъпил, а ангелът затворил портата след него и полетял към небесата.

И видял Балукия зад портата велико море — океан, наполовина солено, наполовина сладко. Около него — две планини, и двете от якути. Тръгнал той и стигнал до тях. Видял ангели, които възхвалявали и възславяли Аллах. Той ги поздравил, те му отговорили на поздрава. Запитал ги що за море и що за планини са това, а те му отговорили:

— Това място се намира под божия престол. Това море подхранва с вода всички морета по света. Ние разделяме тази вода и я разпределяме по земята. Солената е за солената земя, а сладката — за плодородната земя. Двете планини са създадени от Аллах, за да пазят това море. И това ще е работата ни до Деня на възкресението — после го запитали: — А ти кой си? Откъде си? Накъде отиваш?

Разказал им Балукия историята си, после ги запитал накъде да върви, а те му рекли:

— Излез от тук по това море!

Измъкнал Балукия сока от онази билка, намазал с него нозете си, сбогувал се с ангелите и тръгнал по морето. Зърнал четири ангела — те вървели по водата като мълнии. Той се изпречил на пътя им, поздравил ги и запитал:

— Кои сте вие? Откъде идвате и накъде отивате?

— Аз съм Джибрил! — отговорил единият. — Този тук е Исрафил, третият е Михаил, а четвъртият — Азраил. В Машрика се е появил огромен змей, който е разрушил хиляда града и е изпоял жителите им! Всевишният ни нареди да отидем, да го хванем и да го запрем в ада!

Зачудил се Балукия на тяхната мощ и продължил пътя си. Пак вървял дни и нощи, докато стигнал до някакъв остров. Изкачил се на брега и тръгнал по него…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Змийската царица за Балукия:

* * *

Изкачил се Балукия на брега, повървял малко и видял недалече хубав момък, от чието лице се излъчвала светлина. Бил седнал между две високи гробници. Отишъл при него, поздравил го, момъкът му отговорил на поздрава.

— Кой си ти? — запитал Балукия. — Как се казваш? Какви са тези високи гробници, между които си седнал? И защо плачеш?

Погледнал момъкът към Балукия, заплакал и рекъл:

— Братко, историята ми е неповторима, разказът ми е удивителен. А ти поседни при мене, разкажи ми какво си видял през живота си, защо си дошъл на това място, как се казваш, къде отиваш, пък после и аз ще ти разкажа патилата си!

Седнал Балукия при момъка и му разказал всичко. Изслушал го момъкът и възкликнал:

— Че ти нищо не си видял в живота си, нещастнико! Аз съм виждал господаря ни Сулейман в неговото време! Видях толкова неща, че не могат да се преброят или пресметнат. Неповторим е моят разказ, удивителна е моята история. Поседи до мене и ще ти разкажа всичко за себе си и как съм стигнал дотук!

Изтръпнал Хасиб Карим ад-Дин, като чул тези думи на Змийската царица, и възкликнал:

— О, Змийска царице, за бога, стига толкова! Не ме заробвай, нареди на някоя от помощниците си да ме изведе на Горната земя! Кълна ти се с най-силна клетва, че цял живот няма да стъпя в хамам!

— Това няма да стане! — отговорила Змийската царица. — Не вярвам на клетвите ти!

Заплакал Хасиб след тези думи, всички змии се разплакали от жалост към него и започнали да увещават своята царица:

— Молим те да наредиш на някоя от нас да го изведе на Горната земя! Нали ти се закле, че цял живот няма да влезе в хамам!

Змийската царица се казвала Ямлиха. Тя се смилила над Хасиб, заклела го да не влиза в хамам, заклел се и той пред нея и тя наредила на една змия да го изведе. Дошла змията, понечила да го поведе, но той се обърнал към Змийската царица с думите:

— Все пак ще ми се да ми разкажеш историята на момъка, при когото спрял Балукия.

И тя заразказвала:

[1] Алюзия за божествата в Древен Египет, повечето от които са с животински образи — бел.прев. ↑

Приказка за Джаншах

Знай, братко, че баща ми бе цар и се казваше Тигумус. Той владееше земите на Кабул и племето бени шахлан, а то наброява десет хиляди юнаци, всеки юнак управлява сто града с по сто калета зад стените. Той бе господар на седем султани. Плащаха му данъци в Машрика и Магриба. Бе справедлив владетел. Дарил му бил Аллах всичко това и всичко нужно, но си нямал син. А желаело сърцето му, дорде е жив Аллах, да го дари с мъжко чедо, което да наследи царството след смъртта му. Един ден той извикал учени, звездобройци, мъже образовани и ги запитал:

— Ще ме дари ли Аллах с мъжко чедо, което да ме наследи?

Отворили звездобройците книгите си, пресметнали пътищата на неговите звезди, огледали разположението на планетите и отговорили:

— Ти ще имаш мъжка рожба, царю, но тя трябва да бъде родена само от дъщерята на царя на Хорасан!

Зарадвал се много цар Тигумус на това предсказание и дал на звездобройците и мъдреците много пари.

Имал цар Тигумус велик везир на име Айн Зад.

— Везире! — рекъл му той. — Искам да се приготвиш за път към страната Хорасан и да ме годиш за дъщерята на Бахрауан, царя на Хорасан.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

Скокнал везирът и се приготвил за път. А цар Тигумус приготвил доста неща, нужни за една сватба, натоварил ги на камили и мулета, предал ги на везира си и написал следното писмо: „Привет на цар Бахрауан. Искам да знаеш, че ние събрахме звездобройци, мъдреци и учени мъже и те ми откриха, че ще имам мъжко чедо, но негова майка може да бъде само твоята дъщеря. Ето защо ти пращам по везира ми неща, нужни за една сватба. Упълномощих везира си да приеме брачния договор. Искам да изпълняваш желанията на моя везир, които са и мои желания. Направи това добро и не нарушавай волята ми. Знай, царю Бахрауан, че бог е сложил в ръцете ми царството Кабул, дал е под мое повеление племето бени шахлан, натоварил ме е с велико царстване. Ако ми дадеш дъщеря си, ние ще станем едно царство“.

Запечатал цар Тигумус писмото, дал го на везира си и му наредил да тръгне към Хорасан. Тръгнал везирът, пътувал, що пътувал и стигнал до страната на цар Бахрауан.

Когато чул новината, цар Бахрауан подготвил емирите си да посрещнат госта. Пратил по тях храна, вода и дарове за хората и зоб за конете. Натоварили те всичко и тръгнали към везира. Двата кервана се срещнали, разтоварили товарите, спрели войските с войскарите, поздравили се едни други. Останали на това място десет дни и все яли и пили. После яхнали конете и потеглили към града. Излязъл сам цар Бахрауан да посрещне везира на цар Тигумус. Прегърнал го, поздравил го, взел го със себе си и го повел към крепостта. Везирът предал товарите, даровете и парите на царя, дал му и писмото. Царят му рекъл:

— Казвай какво искаш! И душата ми да поиска цар Тигумус — и нея ще му дам!

Когато везирът му обяснил каква е работата, царят отишъл при дъщеря си и майка й, събрал роднините си, съобщил им за искането на цар Тигумус и ги помолил за съвет.

— Прави каквото искаш! — му рекли те…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

Върнал се царят при везира Айн Зад и му казал, че молбата ще бъде изпълнена. Останал везирът два месеца при него и накрая му рекъл:

— Искам вече да ми дадеш онова, за което сме дошли, че е време да се връщам в страната си.

Наредил царят всичко да се подготви за сватба. После се разпоредил да се съберат всички емири и държавни сановници. Накарал да доведат монаси и попове[1], а когато дошли, те подготвили брачния договор между царската дъщеря и цар Тигумус. Цар Бахрауан приготвил всичко нужно за път дал на дъщеря си много дарове и наредил да украсят улиците на града. Потеглил везирът с царската дъщеря към своята родина. Щом вестта стигнала до цар Тигумус, той наредил да украсят града и да приготвят големи празненства.

Когато пристигнали, царят влязъл при царската дъщеря, отнел девствеността й и много скоро тя забременяла, а когато настъпил определеният срок, му родила мъжко чедо. Много се зарадвал царят. Извикал той мъдреците, звездобройците и магьосниците и им казал:

— Искам да погледнете към звездите на сина ми и после да ми разкажете какво ще срещне той през живота си!

Пресмятали те бъдещето на детето, гледали, що гледали и видели, че детето ще е щастливо, но в началото на живота си, когато стане петнайсетгодишно, ще се сблъска с беда. После ще живее дълго, ще стане цар, по-велик от баща си, ще бъде прекрасен с достойнството си, ще загинат враговете му, ще живее живот благодатен и приятен. Зарадвал се бащата на тази вест. Той нарекъл момчето Джаншах, това съм аз, Балукия. Предал ме на бавачки и кърмачки, които ме възпитаха от добре по-добре. Когато станах на пет години, баща ми ме научи да чета и почнах да чета Евангелието. Научи ме да се бия, да се боря и да стрелям с лък, а нямах още седем години! Започнах да яздя, да ходя на лов, станах юнак, боравех с всякакви оръжия.

Един ден баща ми излезе на лов с войскарите. И аз тръгнах с тях. Ловувахме до третия ден по обед. Тогава видях газела със странен цвят, която се затича пред мен. Втурнах се бързо подире й. Седем от мамелюците на баща ми, цар Тигумус, се отделиха с мен и препуснаха подир мен и газелата. Така препускахме, докато стигнахме до морския бряг. Всички наобиколихме газелата, мъчейки се да я уловим с примки, но тя се изплъзна и скочи в морето…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

Ето какво научил Балукия от царския син:

* * *

Газелата скочила в морето. До брега имало една рибарска лодка и животното се качило върху нея. Джаншах и хората му скочили на лодката, хванали газелата с примка, но когато понечили да се върнат на сушата, царският син зърнал голям остров и казал на мамелюците си:

— Искам да отидем на онзи остров!

Потеглили към острова, стигнали до него, изкачили се на брега и го разгледали. После се върнали и насочили лодката към брега. Газелата била през цялото време с тях. Но се мръкнало и те се объркали. Излязъл вятър в гърба им и ги избутал насред морето. Преспали в лодката, а като се събудили, брегът не се виждал. Така започнало тяхното пътуване.

А цар Тигумус, бащата на Джаншах, потърсил сина си и като не го намерил, наредил на всички войскари да се съберат за път. Тръгнали те, търсили го. Един отряд стигнал до морето и намерил мамелюка, който бил оставен да пази конете. Разпитали го за господаря му и шестимата мамелюци и той им разказал какво било станало. Върнали се при царя и му съобщили новината.

Заплакал горчиво царят и написал писмо, което разпратил до всички острови в морето. Събрал сто кораба, натоварил ги с войници и им наредил да бродят и да търсят сина му. Сам той се върнал в града. А когато узнала новината, майката на Джаншах надянала траурни одежди…

През това време Джаншах и шестимата мамелюци бродели без път из моретата. Корабите се въртели цели десет дни, без да ги открият, върнали се при царя и му съобщили какво били сторили.

А над Джаншах и мамелюците се извила буря. Понесла лодката им и ги изхвърлила на един остров. Измъкнали се, намерили извор с чиста вода. Недалече от него седял някакъв мъж. Те приближили, поздравили го, той им отговорил, но думите му били като птичи език. Много се зачудил Джаншах. И докато се чудел, пред очите му оня се разцепил на две половини и двете половини се затичали в различни посоки. И докато хората се усетят, откъм планината се спуснали безброй и безчет разнолики същества. Щом стигали до извора, всяко се разцепвало на две половини, които се втурвали към Джаншах и мамелюците с намерение да ги хванат и да ги изядат. Царският син хукнал да бяга, след него се затичали и мамелюците. Съществата ги последвали. Успели да хванат и разкъсат трима от мамелюците, останалите трима заедно с Джаншах се метнали на лодката, бутнали я в морето и тръгнали. Три дни и три нощи пътували, без да знаят накъде. Заклали газелата и се нахранили. Духнали силни ветрове и ги захвърлили на друг остров. Огледали го отдалече и видели зеленина, градини с плодове — сякаш островът бил същински рай. Огледал го Джаншах, харесал му и рекъл на мамелюците:

— Кой от вас ще слезе на този остров, за да ни каже що за земя е това?

— Аз ще сляза! — казал един от мамелюците.

— Не, не бива така! — казал Джаншах. — Ще слезете и тримата, а аз ще ви чакам в лодката!

Така Джаншах свалил тримата мамелюци да разгледат що за остров бил това…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

Слезли мамелюците на острова и забелязали в далечината крепост, чиято стена била от бял мрамор, а домовете й — от чист кристал. Посред нея имало градина, в нея — всички плодове, сочни и сухи, каквито не може да опишат, и цветя с всякакви аромати. В клоните пеели птици. Там имало и езеро, а до него — голяма зала. Цялата била подредена с кресла, а сред тях се възвишавал трон от червено злато с вградени в него якути и други скъпоценности. Разглеждали мамелюците красотите на тази крепост, разходили се из градината и не видели никого. Върнали се при Джаншах и му разказали. Изслушал ги той и рекъл:

— Трябва непременно и аз да разгледам тази крепост!

Излязъл от лодката и тръгнал след мамелюците. Стигнали до крепостта и влезли в нея. Чудил се Джаншах на красотите й. Разходил се из градината, хапнал от плодовете и когато се мръкнало, отишли при креслата. Джаншах седнал на красивия трон, а тримата — от лявата и от дясната му страна.

Седял Джаншах на трона, мислел и страдал, че бил толкова далече от бащиното си царство, от родината си, от близки и роднини. Плачели до него и тримата мамелюци. И както седели така, откъм морето се чул силен вик. Обърнали се те нататък и в този миг около тях наизскачали маймуни сякаш били ято скакалци.

Този остров и крепостта принадлежали на маймуните. Когато забелязали лодката, с която бил дошъл Джаншах, те дошли до морския бряг и се втурнали по следите на царския син, докато той седял в крепостта.

Много се изплашили хората. Но ето че пред другите изскочил маймунски отряд, пристъпили всички към трона, на който седял Джаншах, целунали земята пред него и скръстили ръце на гърдите си с наведена глава. После дошъл друг отряд, който носел една газела. Маймуните я заклали, донесли я в крепостта, одрали я, отделили месото от костите, изпекли го, за да стане добро за ядене, положили го в златни и сребърни съдини, разпънали трапеза и със знаци дали на Джаншах и хората му да разберат, че може да се нахранят.

Слязъл Джаншах от трона, нахранил се, нахранили се и мамелюците му, хапнали и маймуните. После вдигнали трапезата и донесли плодове, а Джаншах заговорил със знаци на маймунските първенци:

— Кои сте вие? Какво е това място?

Маймуните му отговорили със знаци: „Това място принадлежеше на нашия господар Сулейман, син на Дауд, мир и на двамата! Той идваше тук веднъж на година да се поотпусне, а после си отиваше“.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла.

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

Маймуните после добавили със знаци: „Царю, от днес ти ставаш наш султан! Ти яж и пий, а ние ще вършим всичко, което ни наредиш!“

Маймуните се изправили, целунали земята пред нозете му и се разотишли. Заспал Джаншах на трона, заспали и мамелюците в креслата. А когато се съмнало, при него дошли четирима везири измежду маймунските вождове, подредили се в редици поданиците, мястото се изпълнило с народ. Везирите помолили със знаци Джаншах да бъде мъдър, после всички се разпръснали. Само неколцина от тях останали да му служат. Няколко войници водели със себе си кучета с конски глави, всяко било вързано през шията с верига. Царят се чудел на външния им вид и на големината им. Маймунските везири направили на Джаншах знаци, че може да ги възседнат. Джаншах и мамелюците възседнали кучетата и тръгнали. С тях тръгнали и маймунските войници, които били като ято скакалци. Стигнали до морския бряг. Там Джаншах видял, че лодката, с която пътували, била изчезнала.

— Къде е лодката, която беше тук? — запитал той своите везири маймуни.

— Царю! — отговорили те. — Когато ти се появи на острова ни, ние знаехме, че ще станеш наш султан! Страх ни беше да не избягате, когато се появим пред вас, затова я разрушихме!

— Вече няма начин да напуснем тези маймуни! — обърнал се Джаншах към мамелюците си. — Остава ни да чакаме!

Вървели, що вървели и стигнали до брега на една река. До нея се издигала висока планина. Огледал я Джаншах и видял, че по нея пъплят множество гулове.

— Какви са тези гулове? — запитал той везирите.

— Царю, тези гулове са наши врагове! — отговорили те. — Ние дойдохме тук да водим война с тях!

Чудел се Джаншах на гуловете — някои от тях яздели коне, други имали глава на крави, а трети — на камили. Когато зърнали маймунското войнство, те наизлезли по речния бряг и замятали камъни. Избухнала голяма битка. Когато Джаншах видял, че гуловете надделяват, викнал на мамелюците си:

— Измъкнете стрелите, опънете лъковете, стреляйте по тях, за да ги избием!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

Мамелюците изпълнили неговата повеля. Много от гуловете били избити, а останалите избягали. Маймуните слезли при реката, пресекли я заедно с него и подгонили гуловете. Така стигнали до върха на високата планина. Там Джаншах забелязал голяма мраморна плоча, върху която било записано: „Ти, който си влязъл на тази земя, знай, че ставаш султан на тези маймуни! Можеш да ги напуснеш само ако тръгнеш по източния проход на планината, който е дълъг три месеца път, но ще се движиш между зверове, гулове, мариди и ифрити. Ще стигнеш до морето, което обикаля света. Може да тръгнеш и по западния проход, който е дълъг четири месеца път. В началото му се намира Долината на мравките. Пази се от тези мравки! От тях ще стигнеш до висока планина. Тя пламти като огън и можеш да я пресечеш за десет дни път. После ще стигнеш до голяма река, чието течение е толкова бързо, че грабва погледа. Всяка събота тази река пресъхва. Зад нея има град, населен само с евреи, потомци на Мохамед Джахуд — там не живее никакъв мюсюлманин. По тези земи друго селище няма! А докато живееш с маймуните, трябва да побеждаваш гуловете и ще го правиш!“

Джаншах прочел плочата и много се натъжил. Обяснил на мамелюците какво е записано върху нея. Всички пак яхнали конете кучета. Тръгнало си и маймунското войнство и се върнало в крепостта, радостно от победата.

Джаншах останал султан на маймуните година и половина. Веднъж той наредил на маймунското си войнство да излязат на лов заедно с него. Пресичали равнини и пустини, местели се от място на място, докато накрая разбрал, че се намира близо до Долината на мравките. Там имало подслон, изграден от мраморни плочи. Той наредил да се разтвори стан на това място. Слезли и маймунските войници от конете кучета, отпочинали си, десет дни яли и пили. Една нощ Джаншах се уединил с мамелюците си и казал:

— Искам да избягаме към Долината на мравките и от там да минем в Еврейския град. Дано Аллах ни спаси от тези маймуни и се приберем по домовете си!

Изчакал той да мине малко от нощта и станал, станали и мамелюците. Вървели през цялата нощ до сутринта.

Когато се събудили и не открили Джаншах и неговите мамелюци, маймуните разбрали, че султанът им е избягал. Наскачали няколко маймунски отряда, метнали се на конете, едни се спуснали към източния проход, други — към Долината на мравките. Именно те забелязали Джаншах и мамелюците, когато вече наближавали долината. Когато ги видял, той забързал, забързали и мамелюците. Четиримата влезли в Долината на мравките. Маймуните ги настигнали и се спуснали към тях. Но изведнъж изпод земята изпълзели мравките. Били като ята скакалци, всяка мравка била голяма колкото куче. Те видели маймуните и ги нападнали. Всяка мравка хващала по една маймуна, сграбчвала я с щипците си и я разсичала на две, а десет маймуни трябвало да хванат една мравка, за да я разкъсат. Битката продължила до вечерта, а когато се мръкнало, Джаншах с мамелюците си бил вече минал средата на долината…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла.

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И ОСЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

На разсъмване маймуните отново настигнали Джаншах и той викнал на мамелюците си:

— Удряйте с мечовете!

Измъкнали мамелюците мечовете и заудряли по маймуните. Една маймуна захапала единия от тях и го разкъсала на две. Маймуните се спуснали към Джаншах, а той се затичал по долината. Видял голяма река, а до нея — голям мравуняк. Мравките бързо го обкръжили от всички страни. Единият от мамелюците ударил най-голямата с меча си и я разцепил на две. Тогава мравките се струпали върху него и го убили. Докато траяла тази битка, от планината довтасали и маймуните и се спуснали срещу Джаншах. Като видял колко са настървени, той се съблякъл и скочил в реката. След него скочил единственият останал жив мамелюк. Двамата заплували към средата на течението. Джаншах забелязал на отсрещния бряг дърво. Протегнал ръка към клоните му, заловил се и се измъкнал на сушата. А течението подхванало мамелюка, блъснало го в скалата и той се удавил. Останал Джаншах сам на брега, изстискал дрехите си и ги изсушил на слънцето. А на другия бряг между маймуните и мравките се разгоряла люта битка, след която маймуните се завърнали в страната си.

Джаншах влязъл в една пещера и пренощувал там. Много се бил изплашил, било му тежко, че е изгубил всичките си мамелюци. Сутринта тръгнал на път. Вървял дни и нощи, докато накрая стигнал до планината, която светела като огън. Пресякъл я и стигнал до реката, която пресъхвала всяка събота. Видял, че е много пълноводна. Отсреща имало голям град. Това бил Еврейският град, за който било написано върху плочата. Изчакал той да дойде събота и реката да пресъхне. Минал по дъното й и стигнал до Еврейския град. Никого не срещнал по улиците му. Стигнал пред вратата на някакъв дом и влязъл. Видял, че хората в дома седят мълчаливо и нищо не си говорят.

— Аз съм чужденец и съм гладен! — казал той.

А те му направили знак: „Яж, пий и не говори!“

Седнал той при тях, нахранил се, напил се, спал през цялата нощ, а когато се съмнало, стопанинът на къщата го запитал:

— Откъде си дошъл? Къде отиваш?

Джаншах заплакал горчиво и му разказал. Зачудил се евреинът и рекъл:

— Не сме чували за такъв град! Но сме чували от търговските кервани, че в онази посока е страната Йемен.

— Но тази страна не е далеч от тук, нали? — запитал Джаншах.

— Търговците от керваните твърдят, че пътували от страната си до тук две години и три месеца! — казал евреинът.

— А кога ще дойде керванът? — запитал Джаншах.

— Догодина! — отговорил евреинът…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разправял на Балукия:

* * *

Заплакал Джаншах горчиво, затъжил се за съдбата си, за загиналите мамелюци, за раздялата с баща и майка и за всичко, което си бил изпатил по пътя.

— Не плачи, момко! — казал евреинът. — Постой при нас, докато дойде керванът, пък ще те пратим по него в страната ти!

И Джаншах останал да живее у евреина. Поживял два месеца, всеки ден излизал по улиците на града и го разглеждал. Случило се един ден да излезе, когато чул някакъв човек да вика:

— Кой иска да вземе неволница девица, прекрасна хубавица и хиляда динара плата отгоре за работа, която ще работи само от сутрин до пладне?

Никой не се отзовал. А Джаншах си рекъл: „Сигурно тази работа е доста опасна, щом стопанинът плаща за нея хиляда динара и неволница хубавица отгоре за половин ден труд!“ Пристъпил към глашатая и рекъл:

— Аз ще се хвана на тази работа!

Глашатаят го повел в голям дом. Влязъл Джаншах, видял търговец, който седял в кресло от абанос. Глашатаят му се поклонил и рекъл:

— Търговецо, от три месеца викам по града и само този момък се отзова!

Търговецът изслушал глашатая, поздравил Джаншах, хванал го под ръка, довел го в богато подредена стая и дал знак на робите да донесат храна. Разпънали те трапеза. Двамата се нахранили и измили ръцете си. После търговецът станал, донесъл кесия с хиляда динара, довел и неволницата и рекъл:

— Ето ти тази неволница и тези пари за работата, която ще свършиш!

Взел Джаншах неволницата, сложил я да седне до себе си, а търговецът му казал:

— А работата ще свършиш утре!

Той си отишъл, а Джаншах преспал нея вечер с хубавата неволница. Когато се съмнало, отишъл в хамама. Търговецът му изпратил там копринено наметало. Слугите донесли скъпа копринена дреха, изчакали го да излезе, облекли го и го върнали в къщата. Търговецът наредил на робите да донесат джанак, уд и вино. Яли, пили и се веселили до след полунощ, търговецът се прибрал в харема си, а Джаншах спал с неволницата до сутринта и пак отишъл в хамама. Когато се върнал, търговецът дошъл при него и рекъл:

— А сега искам да си свършиш работата!

Наредил той на робите си да доведат две мулета. Той яхнал едното, Джаншах яхнал другото и двамата потеглили на път. Яздили до пладне. Стигнали до висока планина, чиито върхове не се виждали. Слязъл търговецът от мулето, наредил и на Джаншах да слезе, дал му нож и въже и рекъл:

— Искам да заколиш това муле!

Запретнал Джаншах ръкави, вързал четирите крака на животното, съборил го на земята, заклал го, одрал го, отрязал главата и копитата му и то станало куп месо.

— Искам — казал търговецът — да разпориш корема му и да се намъкнеш вътре. Аз ще те зашия там, ти ще постоиш малко, а после ще ми кажеш какво си видял!

Разсякъл Джаншах корема на мулето, намъкнал се вътре, а търговецът го зашил, отдалечил се и се скрил в планината…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разправял на Балукия:

* * *

След малко над мулето се спуснала огромна птица, грабнала го, излетяла с него, кацнала навръх планината и понечила да клъвне месото. Джаншах разкъсал зашития корем на мулето и се измъкнал. Птицата се изплашила и излетяла. Изправил се Джаншах, огледал се, но не видял жива душа — само няколко мъртви мъжки тела. Надзърнал надолу и видял там търговеца, който го гледал и викал:

— Хвърляй ми от камъните около тебе, пък аз ще ти покажа пътеката, по която да слезеш!

Джаншах започнал да му хвърля камъни. Хвърлил около двеста камъка. А тези камъни били якути, хризолити и други скъпоценности. После викнал отгоре:

— Покажи ми пътеката и аз ще ти нахвърлям още!

Търговецът събрал нахвърляните камъни, натоварил ги на мулето и си тръгнал, без да му отговори. Останал Джаншах на планината три дни, после станал и тръгнал по билото. Два месеца вървял и се хранел с планински треви. Стигнал до един склон. Спуснал се по него и видял в далечината долина с много плодни дървета и птици. Стигнал до една цепнатина в планината, от която се изливал буен поток. Тръгнал по него и слязъл в долината. Пак вървял, оглеждал се, докато стигнал до пищен дворец. Приближил до портите му и видял старец с огромна снага, светлина струяла от лицето му, в ръцете му — рубинов жезъл. Джаншах приближил до него, поздравил го, старецът му отговорил на поздрава и рекъл:

— Седни, синко!

Приседнал Джаншах пред портите на двореца и старецът го запитал:

— Откъде си дошъл на тази земя, където човешки крак не е стъпвал? И накъде отиваш?

Разказал му Джаншах историята си, учудил се шейхът на разказа му.

— А аз искам да ми кажеш — попитал Джаншах — кой е господарят на тази долина, чий е този огромен дворец.

— Тази долина и всичко в нея, синко — заразказвал шейхът, — този дворец и всичко в него е на Сулейман, сина на Дауд. Аз съм шейх Наср, Птичият цар. Господарят ни Сулейман ми повери този дворец, научи ме на езика на птиците и ме направи управител на всички птици по света. Всяка година тук идват птиците да ги видя и после си отиват. Ето защо седя на това място!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

Джаншах изслушал Птичия цар и възкликнал:

— А какво трябва да направя аз, за да стигна до родината си?

— Синко — отговорил шейхът, — ти си близо до страната Каф. Ще можеш да напуснеш това място само когато дойдат птиците и аз те поверя на една от тях, която ще те заведе до родината ти.

Останал Джаншах при шейха, докато птиците долетели, за да посетят шейх Наср. Тогава той рекъл на Джаншах:

— Вземи тези ключове, Джаншах, отвори една след друга стаите на двореца, огледай ги какво има в тях, но не отваряй последната стая. Пази се и не влизай в нея — отвориш ли я, добро няма да стане!

Дал той това напътствие и тръгнал да посрещне птиците. А когато те го забелязали, наобиколили го, зацелували ръцете му.

А Джаншах тръгнал да разглежда двореца. Отворил всички стаи, докато стигнал до онази, която шейхът го бил предупредил да не отваря. Огледал вратата й. На нея висял златен катинар. Рекъл си: „Тази стая май е по-хубава от останалите! Я да зърнем какво толкова има в нея!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

И така, Джаншах си казал: „Каквото е писано на човек, то така или иначе ще се случи!“ Протегнал ръка, отключил стаята, отворил вратата, влязъл и видял пред себе си голямо езеро. Край него се издигала хубава постройка, цялата от злато, сребро и кристал. Прозорците били от рубини, мраморите — от зелен хризолит и малахит, от земята се издигали като колони изумруди и други скъпоценни камъни. Във вътрешния двор имало златен шадраван, пълен с вода, по краищата му — образи на животни и птици, изработени от злато и сребро, които изливали вода от устата си. Духнел ли ветрец в кухините им, всяко изображение засвирвало на свой глас. До шадравана се простирала голяма зала, посред нея имало престол от цял рубин, обсипан с бисери и други скъпоценни камъни. Над трона се издигал балдахин от зелена коприна, обсипан със скъпоценни камъни, с втъкани в него златни нишки. Балдахинът бил петдесет лакти, а на пода му бил килимът на господаря Сулейман. Наоколо се простирала градина, в която растели плодни дървета и течали потоци, с алеи от рози, босилек и мушкато, събрали в себе си всички аромати. Лъхнел ли вятър над дърветата, те привеждали надолу тежки клони.

Разглеждал Джаншах всичко това, разхождал се из градината, огледал и езерото.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

После Джаншах седнал на трона в залата до шадравана под вдигнатата над него шатра и там заспал. Когато се събудил, излязъл и поседял на креслото пред вратата, омаян от красотата на това място.

Както си седял така, от небето долетели три птици, които приличали на големи гълъби. Те кацнали край езерото и заподскачали от радост, после смъкнали от себе си всички пера и се превърнали в три девойки. Надигнал се Джаншах, тръгнал към тях, приближил ги, поздравил ги, те му отговорили на поздрава и той запитал:

— Кои сте вие, прекрасни господарки? Откъде дойдохте?

— Дойдохме от царството небесно да видим това място! — отговорила най-малката.

А той се любувал на хубостта им, пък те били съвсем голи, и казал на най-малката:

— Съжали ме, смили се над мене след всичко, което съм преживял!

— Върви си по пътя! — рекла тя.

Джаншах горчиво се разплакал и произнесъл следните стихове:

В градината изгря в зелена дреха,

           бе разкопчана и с коси развени…

Запитах я за името… Прошепна:

           "Сърдечен завет съм, за влюбени — жарава!"

„С огромни мъки — казах — съм се сблъсквал!“

           А тя ми рече: „Камък съм, не чувствам!“

„Щом ти си камък — тъжно аз добавих, —

           от камъка Аллах е извор пуснал!“

Харесали девойките тези стихове на Джаншах, засмели се, заиграли с него и запели. Той им занесъл плодове, те хапнали и пийнали. Веселили се и се забавлявали цяла нощ с него, а на сутринта облекли пак перушинените си дрехи и излетели. А той, като ги гледал как изчезват от погледа му, едва не загубил ума си. Въздъхнал дълбоко и паднал в несвяст.

Шейх Наср се върнал от срещата си с птиците и потърсил Джаншах да го изпрати с някоя от тях в родината му, но не го намерил. Разбрал, че е влязъл в забранената стая. Вратата й била отворена. Влязъл вътре и го намерил под едно дърво…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

Когато шейх Наср видял Джаншах да лежи под дървото, донесъл малко благовонна вода и поръсил лицето му. Джаншах дошъл на себе си, но като не видял никого освен шейха, се развълнувал и казал следните стихове:

О, сякаш месец бях щастлив между звезди игриви

в нощ благодатна, сред снаги, що страсти не прикриват.

        С очи — магия взор един обърква умовете,

        в уста — червена роза сякаш ахати бели светят,

по белите гърди пълзи смолата на косата

и с радост, щастие и смях изпълва се душата.

        Доволна беше мойта плът, ала сърцето стене —

        остана нейната душа студена — камък черен.

Стрела изстреля поглед чер от лък — извита вежда,

удари право, не сгреши и само в миг изчезна…

        О, тази хубост! На земята не знам аз по-голяма,

        подобна… Не, не съм видял! И няма, няма, няма!…

— Синко — възкликнал шейх Наср. — Не ти ли казах да не отваряш тази врата и да не влизаш в тази стая! Кажи, синко, какво видя вътре, какво си изпати?

Разказал му Джаншах всичко, което му се било случило с трите девойки, и когато свършил разказа си, шейх Наср му рекъл:

— Синко, тези девойки са дъщери на джинове. Всяка година те идват на това място, пеят и се забавляват до сутринта, а после отлитат в страната си!

— А къде е тя? — запитал Джаншах.

— Не знам! — отговорил шейхът, а после добавил: — Хайде, ела с мен, за да те изпратя в страната ти с птиците! И се откажи от тази страст!

— Не искам да ходя в страната си! Дори да умра, вече няма да си спомня за близки и роднини! Макар и веднъж на година, искам да погледам лицето на онази, която обикнах!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

Джаншах паднал в нозете на шейх Наср, целунал ги, заплакал горчиво и го замолил:

— Прости ми, помогни ми в бедата!

— Синко! — казал шейхът. — За бога, нито познавам тези девойки, нито знам къде е страната им! Но, синко, ти остани тогава при мен. Догодина те пак ще дойдат! Щом наближи денят на идването им, ти се скрий под дървото в градината. Когато пък съблекат перушинените си дрехи, скрий дрехите на онази, която си пожелал. Когато се върнат да облекат перушината си, онази, чиято дреха си скрил, ще те замоли: „Братко, върни ми перушината да се облека!“ Но ти не връщай дрехата, докато аз не се върна от срещата си с птиците, после ще те пратя заедно с нея в страната ти. Това е, което мога да направя за теб!

Джаншах останал при шейха още една година. Броял колко дни остават, докато дойде времето, когато щели да долетят птиците. А когато този срок приближил, шейх Наср му казал:

— Сега направи онова, което ти казах! Аз пък отивам на срещата си с птиците!

Тръгнал шейх Наср, а Джаншах отишъл в градината, скрил се под дървото така, че никой да не го види. Седял ден, два, три. И както седял, ето че от небето долетели трите птици с образи на гълъби. Кацнали те край езерото, огледали се и като не видели наоколо нито човек, нито джин, съблекли перушинените си дрехи и влезли в езерото. Изведнъж голямата рекла:

— Боя се, сестрици, да не би някой да се е скрил в този дворец!

— Сестрице — възкликнала втората, — от времето на Сулейман в този дворец не е влизал нито човек, нито джин!

— За бога, сестрици! — разсмяла се третата. — Ако някой се е скрил на това място, той сигурно само мене иска да грабне!

Заиграли трите девойки, завеселили се, а сърцето на Джаншах тупкало от силно вълнение. Той бил под дървото и ги виждал, а те него — не. Те заплували и стигнали до средата на езерото, далеч от дрехите си. Тогава Джаншах скочил, затичал се, грабнал дрехата на най-малката, която се казвала Шамса, и ги скрил. Погледнали девойките към брега и го видели. Заплували и приближили брега. Там разгледали Джаншах, който бил хубав, и го запитали:

— Кой си ти? Как си дошъл на тази земя и защо си скрил перушината на Шамса?

— Елате при мен и аз ще ви кажа кой съм и как се запознах с вас! — отговорил Джаншах.

— Господарю, сълза на окото ми, тегло на сърцето ми! — възкликнала Шамса. — Дай ми дрехата да я облека, че да не се притеснявам, когато дойда при тебе!

— Не мога да ти я дам, хубавице! — отговорил Джаншах. — Ако го направя, значи сам да погубя любовта си! Ще ти ги върна, но като дойде шейх Наср, царят на птиците!

— Щом няма да ми дадеш дрехата, отдръпни се малко, за да излязат сестрите ми на брега, да се облекат и да ми дадат нещо да се наметна!

Той се отдалечил към двореца и влязъл вътре. Шамса със сестрите си излязла на брега и се облекли, голямата сестра дала на Шамса някаква своя дреха, с която не можело да се лети. Отишла тя при Джаншах, приседнала до него и рекла:

— Хубавецо, ти и мене убиваш, и себе си убиваш! Но я ни разкажи какво си преживял, кой си, какъв си? — при тези думи Джаншах избухнал в плач. Тя разбрала, че той е влюбен в нея, хванала го за ръка, приласкала го, избърсала сълзите му с ръкава си и рекла: — Престани да плачеш, хубавецо! Все пак разкажи какво си видял и преживял!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

Джаншах разказал всичко, което бил преживял. След като изслушала разказа му, Шамса се надигнала и го помолила:

— Господарю, ако искаш да се ожениш за мене, върни ми перушинените дрехи! Аз ще ги облека, ще отида при близките си, ще им разкажа за всичко, после ще се върна при тебе и ще те заведа в родината ти!

Тя седнала до него, прегърнала го, притиснала го към гърдите си. Така постояли прегърнати, после се отделили и седнали до престола. Голямата сестра излязла от двореца, отишла до градината, събрала плодове и ароматни цветя, донесла ги, всички хапнали, отпуснали се и се засмели. Гледала го Шамса, а той бил хубав, красив, снагата му била стройна, гърдите му — широки.

— Скъпи мой! — рекла тя. — За бога, обичам те и не желая да се разделям с тебе! — и се отпуснала на гърдите му.

И докато се забавлявали, ето че и шейх Наср се върнал от срещата си с птиците. Всички се изправили на крака, поздравили го и целунали ръцете му. Шейхът ги поздравил и рекъл на Шамса:

— Този момък много те обича! Той е благовъзпитан и хубав, големец е, царски син, баща му владее страната Кабул и е прочут като велик цар! Препоръчвам ти го!

— Слушам и се подчинявам на повелята ти! — отвърнала Шамса.

Тя целунала ръцете на шейх Наср, изправила се пред него и той й рекъл:

— Ако си честна в думите си, закълни ми се пред Аллаха, че няма да измениш на този момък, докато си жива!

Заклела се тя, че ще се омъжи за него, а след това добавила:

— Никога няма да се разделя с него, шейх Наср!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

Всички останали при шейх Наср три месеца, яли, пили и се веселили и били много щастливи. След трите месеца Шамса рекла на Джаншах:

— Искам вече да отидем в страната ти! Там ще заживеем заедно!

— И аз желая това! — рекъл Джаншах.

Той отишъл при шейх Наср да се посъветва и му казал:

— Искаме да отпътуваме за моята родина!

— Идете! — казал шейхът. — И се грижи за нея!

— Шейх Наср, нареди му да ми даде перушинената дреха да я облека! — помолила тя.

— Дай й дрехата, Джаншах! — рекъл шейхът.

Скочил Джаншах бързо, влязъл в двореца, донесъл й дрехата и я дал. Тя я облякла и рекла:

— Качи се на гърба ми, подай ми ръцете си, затвори очи и запуши уши да не чуваш грохота на въртящите се звезди! Хвани се здраво за перушинената дреха и се пази да не паднеш!

Тя понечила да полети, но шейх Наср я спрял:

— Почакай да ти опиша страната Кабул! Боя се да не сбъркате пътя!

Шейхът й описал пътя към тази страна, поверил й Джаншах, всички се сбогували с него, тя се сбогувала и със сестрите си и полетяла. Летяла, летяла, от сутрин до вечер, а Джаншах се бил хванал здраво за гърба й. Накрая видели сградите, за които им бил разказал шейх Наср. Шамса се спуснала от висината и кацнала на широка поляна с трева до коляно, с бягащи газели, с плодове узрели, с извори дълбоки и реки широки. Джаншах слязъл от гърба й и тя му рекла:

— Знаеш ли колко път сме изминали?

— Не! — отговорил той.

— Трийсет месеца път! — рекла тя.

Седнал, тя приседнала до него. Хапнали, пийнали и точно тогава пред тях се появили двама мамелюци. Единия от тях Джаншах бил оставил да пази конете, когато се качил на лодката по време на лова. Щом зърнали Джаншах, те го познали, поздравили и викнали:

— Разреши ни да отидем при баща ти и да му съобщим, че си пристигнал!

— Идете при баща ми и му съобщете! — наредил Джаншах. — Ние ще останем тук седем дни — нека дойде свита да ни посрещне.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН И ДЕВЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

Метнали се мамелюците на конете, дотърчали при царя и викнали:

— Добра вест, царю!

— Какво ще ми съобщите? Върнал ли се е синът ми Джаншах?

— Да! Синът ти се върна от чужди земи! Сега се намира в Кръглата долина!

Царят се зарадвал и наредил на везира си да награди двамата мамелюци със скъпи дрехи и да им изплати много пари. Везирът дал начаса на двамата всичко, което им отредил царят, и им рекъл:

— Ето ви тази награда за добрата вест, която сте донесли, все едно дали е вярна или не!

— Не лъжем! — възразили мамелюците. — Бяхме при него, поздравихме го, целунахме му ръцете! Той ни нареди да му занесем шатри! Щял да остане в долината седем дни, докато емирите, везирите и сановниците дойдат да го посрещнат!

— А как е той? — запитал царят.

— Синът ти води една хурия — сякаш от рая я е измъкнал!

Царят наредил да ударят камбани и барабани, да засвирят рогове. Извикал вестители и им наредил да съобщят новината на майката на Джаншах и на жените на емирите, везирите и сановниците. После събрал войскари и потеглил към Кръглата долина. И докато Джаншах и Шамса си почивали, ето че се появили войскарите. Изправил се той, тръгнал към тях. Те слезли от конете си, поздравили го и целунали ръцете му.

Вървял Джаншах, войниците вървели пред него, стигнали до баща му. Щом цар Тигумус зърнал сина си, затичал се и го прегърнал. После двамата яхнали конете, войскарите се подредили от двете им страни и така яздили, докато стигнали до реката. Цар Тигумус наредил да донесат шатра от червена коприна и да я разпънат за Шамса. Тя снела перушинената си дреха и се прибрала в шатрата. Още не била седнала, когато при нея влезли цар Тигумус и синът му. Шамса се изправила на крака и целунала земята пред царя. Седнал царят, Джаншах седнал от лявата му страна, Шамса — от дясната.

— Разкажи ми сега какво ти се случи, докато те нямаше! — обърнал се той към сина си. Разказал му Джаншах всичко, което бил преживял, от начало до край. Царят изслушал разказа на сина си, после се обърнал към Шамса и рекъл: — Хвала на Аллах, който те е убедил да се събереш със сина ми — това е велико благо!… Искам да пожелаеш от мен нещо, което ти се ще, за да ти го дам в дар!

— Искам да ми построиш дворец посред градина и вода да тече изпод него! — рекла тя.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

И докато си приказвали, ето че пристигнала и майката на Джаншах заедно с всички съпруги на емири, везири и градски сановници. Джаншах излязъл от шатрата, посрещнал я и я прегърнал. Той я отвел в шатрата си, за да си поприказват насаме. Но едва били почнали разговора и вестители им съобщили, че идва Шамса. Майката на Джаншах я посрещнала, поздравила я и след малко двете жени заедно с жените на емирите и големците отишли в шатрата на Шамса, влезли в нея и се заприказвали.

През това време цар Тигумус раздавал дарове, поздравявал народа си и се радвал на сина си. Така останали в Кръглата долина цели десет дни, яли, пили и се веселили. После царят наредил на войскарите да потеглят към града. Яхнал той коня си, Джаншах — до него, войскарите — отпред и отзад, везирите и големците — отдясно и отляво. Стъпили тържествено в града.

Цар Тигумус изпратил да извикат строители и инженери и им наредил да вдигнат в градината дворец. Те започнали да градят двореца и скоро той бил завършен.

Когато узнал за повелята да се изгради дворец, Джаншах наредил на зидарите да донесат колона от бял варовик и да я издълбаят така, че да стане куха. Той взел дрехата на Шамса, с която летяла, и я сложил в колоната, която заровил в темелите на двореца.

След всичко това цар Тигумус вдигнал сватбата на Джаншах и Шамса. Станала голяма сватба, каквато светът не помни. Въвели Шамса в този дворец и тя останала да чака младоженеца. Но още щом стъпила вътре, тя подушила миризмата на перушинената дреха и тръгнала по нея, докато разбрала къде е…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

Шамса изчакала да стане полунощ и Джаншах да потъне в сън, станала и отишла при колоната. Издялала оловото, което било залято в основата й, изровила и измъкнала дрехата, облякла я и полетяла. Кацнала върху двореца и викнала оттам:

— Доведете ми Джаншах, за да се сбогувам с него!

Затичали се слугите, съобщили на Джаншах, затичал се той и я видял да стои върху покрива на двореца облечена в перушинената си дреха.

— Защо правиш това? — викнал той.

— Любими мой, сълза на окото ми, тегло на сърцето ми! — отговорила тя. — Кълна ти се, много те обичам! Толкова се зарадвах, като ме доведе в твоята страна, на твоята земя, да се запозная с баща ти и майка ти! Ако и ти наистина ме обичаш толкова, колкото и аз, ела при мен в крепостта Джаухар Таканна!

И начаса полетяла.

Джаншах едва не умрял от мъка. Затичал се везирът при баща му и му съобщил какво се е случило. Метнал се царят на коня си, влязъл при сина си и го видял да лежи на земята.

— Какво ти се случи, синко? — запитал царят.

— Татко! — отговорил Джаншах. — Шамса беше дъщеря на джинове. Докато дрехата й бе у мене, тя не можеше да отлети при тях. Бях взел тази дреха и я бях скрил в една куха колона. А тя я е намерила, облякла я е, полетяла е, кацнала е върху покрива на двореца и оттам ми рече: „Ако наистина ме обичаш, ела и ме намери в крепостта Джаухар Таканна“. После излетя от покрива и си отиде.

— Синко! — казал цар Тигумус. — Не тъжи! Ще съберем всички търговци и пътешественици и ще, разпитаме къде е тази крепост. Ще отидем там, ще се срещнем с роднините на Шамса и ще молим Всевишния да ти я дадат за жена! — и начаса събрал четиримата си везири и наредил: — Съберете всички търговци и пътешественици в града и ги разпитайте за крепостта Джаухар Таканна! Петдесет хиляди динара ще дам на онзи, който каже къде е!

Изслушали везирите повелята му, ходили и разпитвали търговци и пътешественици по цялата страна къде е крепостта Джаухар Таканна, но никой нищо не знаел за нея. Върнали се при царя и му съобщили.

Тогава той изпратил съгледвачи и шпиони по всички страни и острови да разпитват къде е тази крепост. Два месеца ходили те, но никой нищо не могъл да им каже. Върнали се при царя и когато му казали това, той отишъл при сина си и му рекъл:

— Синко! Не открих никого, който да знае нещо за тази крепост! Нека аз ти намеря друга жена, по-хубава!

Цар Тигумус много враждувал с царя на Индия. Той често го нападал, избивал хората му и вземал богатствата им. Индийският цар се казвал Кафид. Имал много войски и силни войскари. Подчинявали му се хиляди юнаци, всеки юнак водел по хиляда племена и всяко племе давало по четири хиляди конници. Имал четири везири, много сановници и емири. Владеел хиляда града и във всеки град имало по хиляда крепостни кули. Бил силен цар с огромна воля и войниците му пълнели земята му като мравки.

Когато цар Кафид узнал, че цар Тигумус е зает само с мисълта за любовта на сина си, че е изоставил царските дела и властта и че войниците му намаляват по брой, той събрал везирите, емирите и сановниците и им рекъл:

— Нима не помните, че цар Тигумус нападаше земите ни, че уби и баща ми, и братята ми и че е заграбил богатствата им! Нима между вас има някой, който да не е загубил близък, да не са грабени богатствата му, да не са поробвани роднините му! Днес узнах, че той се е отдал на мисълта за любовта на сина си Джаншах, че броят на войските му е намалял! Дошло е време да му отмъстим! Пригответе се за поход срещу него! Стегнете оръжията си и да го нападнем! Трябва да се бием и да убием и него, и сина му и да завладеем страната му!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

И всеки започнал да стяга оръжието си. Три месеца се готвили и събирали войски. И когато били готови, затръбили тръбите, развели се байраци и знамена. Цар Кафид застанал начело на войските си и потеглил в поход. Вървели, що вървели, наближили Кабул, града на цар Тигумус, влезли в земите му и започнали да грабят богатствата им, да избиват силните и да преборват слабите. Дошла вестта до цар Тигумус. Страшно се разгневил той, събрал първенците на държавата си и рекъл:

— Кафид е влязъл в страната ни, навлязъл е в градовете ни, води огромна войска! Какво мислите за това?

— Царю честити! — отговорили те. — Мислим, че трябва да излезем срещу него, да го победим и да го изгоним от страната ни!

— Тогава пригответе се за битка! — наредил цар Тигумус.

Раздал им той ризници и брони, копия и мечове. Подредили се доблестните мъже, приготвили се за битка, развели знамената, затръбили тръбите, ударили барабаните, запищели свирките и цар Тигумус тръгнал с войската си срещу цар Кафид. Спрял в една долина на име Долината на двете цветя, която била при границите на страната Кабул, написал писмо и изпратил един от войскарите си при цар Кафид. Ето какво написал в него: „Вече знаем, царю Кафид, че си сторил нещо, достойно само за един подлец! Ако наистина си цар и син на цар, нямаше да направиш нещо подобно, нямаше да влезеш в страната ми и да грабиш богатствата на поданиците ми. Все пак — ако се върнеш и се откажеш от злините, ще бъдеш възнаграден, но не се ли върнеш — ела срещу мен на бойното поле и бъди решителен в битка и сеч!“

Запечатал писмото, предал го на верния си човек и изпратил заедно с него няколко съгледвачи, за да му донесат новини. Взел човекът писмото, тръгнал на път, стигнал до стана на цар Кафид, пристъпил към шатрата му. Надзърнал в нея и видял царя на трон, изработен от скъпоценности, а около него — емири, везири и сановници. После предал писмото на двама пазачи и те го отнесли на господаря си. Взел го царят, прочел го и написал следния отговор: „Онова пък, което аз знам, цар Тигумус, е, че трябва непременно да си отмъстим, селищата ви да заличим, хората ви да обезчестим, силните да избиваме, слабите да заробваме. Утре ще изляза на полето бойно и ще ти покажа битката най-достойна“.

Запечатал писмото, дал го на пратеника на цар Тигумус и го изпратил обратно…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

Пратеникът се върнал с писмото в стана си, целунал земята пред своя цар, подал му писмото и му съобщил каквото бил видял:

— Видях, царю честити, конници, пешаци и юнаци безчет и безброй!

Прочел царят писмото и страшно се разгневил. Наредил на везира си Айн Зад да тръгне с хиляда конници, да нападне посред нощ войниците на цар Кафид, да се вреже в стана му и да избие всички.

Цар Кафид пък имал везир на име Гатафран. И той му наредил да вземе хиляда конници, да нападне с тях през нощта стана на цар Тигумус и да избие войниците му. Везирът Гатафран направил каквото му бил наредил неговият цар, метнал се на коня си и тръгнал срещу стана на цар Тигумус. Вървели, що вървели, станало полунощ. Били вече на половината път.

И ето че везир Гатафран попаднал на пътя на везир Айн Зад. Завикали воини срещу воини, пламнала битка люта неспокойна и продължила до самото утро. Когато се съмнало, станало ясно, че войниците на цар Кафид са разбити и бягат към стана си.

— Горко ви! Какво стана, че загубихте юнаците си? — викнал царят им.

— Царю честити! — отговорили те. — Везир Гатафран ни поведе, ние тръгнахме срещу стана на цар Тигумус. До полунощ бяхме минали половината път и там се сблъскахме с Айн Зад, везира на цар Тигумус — той бе тръгнал срещу нас с войска. Даже не усетихме кога се оказахме обкръжени. Бихме се юнашки от полунощ до сутринта, много хора бяха избити. А везирът Айн Зад закрещя пред хобота на предния слон и го заудря. Слонът се дръпна от внезапния удар, затича се да избяга и изпомачка конниците. В огромния облак прах никой вече не съзираше съседа си, кръвта течеше като буен поток. Ако не бяхме избягали, щяха да ни избият до крак!

Изслушал ги цар Кафид и възкликнал:

— Нека слънцето не ви носи добро, а да се разгневи срещу вас!

А везир Айн Зад се върнал при цар Тигумус и му разказал какво е станало. Царят го поздравил с благополучното завръщане и много се зарадвал на победата.

Цар Кафид направил преглед на войската си, която се била върнала от бойното поле. Подредили се в петнайсет реда, във всеки ред — по десет хиляди конници, а имал още триста юнаци, които яздели слонове. Излезли в първия ред юнаците, вдигнали се знамената и байраците, чинелите зазвънели, тръбите прогърмели.

Цар Тигумус също подредил войските си. Били десет реда по десет хиляди конници и още сто силни юнаци, които яздели от лявата и от дясната му страна.

Застанали двете войски една срещу друга, тръгнали конник срещу конник, сблъскали се войските, потръпнала земята под конските копита, ударили барабаните, запищели пищялките, задрънчали чинелите, затръбили тръбите, заревали роговете, закрещели гласовете мъжки, вдигнали се облаци прах над главите, сблъскали се в люта битка от сутринта до вечерта.

Когато се мръкнало, двете войски се разделили и всяка се прибрала в стана си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

Прегледал цар Кафид войските си — пет хиляди били избити и това много го разгневило.

Прегледал и цар Тигумус войските си — три хиляди били избити и това много го разгневило.

На другия ден цар Кафид излязъл отново на бойното поле и подредил войската си както първия ден. Всеки воин напирал да бъде в първата редица. Изправил се царят на коня и й викнал:

— Има ли юнак, неспокоен да излезе на полето бойно и да почне битка чутовна?

Един юнак на име Баркик излязъл напред със слона си. Пристъпил, слязъл от слона и помолил за разрешение да почне битката. Царят му разрешил, той пак се качил на слона, подкарал го към бойното поле и викнал:

— Кой ще се бие с мен, кой ще посмее да ми излезе насреща?

Цар Тигумус чул вика му и се обърнал към войниците си:

— Кой от вас ще излезе срещу този юнак?

Пред редиците излязъл конник върху едър жребец, отишъл при царя, поискал разрешение за двубоя и след като го получил, застанал пред Баркик.

— Кой си ти? — креснал му Баркик и слонът му пристъпил напред. — Защо ме гневиш, като излизаш насреща ми? Как се казваш?

— Казвам се Гаданфар, син на Камахил! — отговорил конникът.

— Чувал съм за тебе! — казал Баркик. — Нека нашата битка да бъде битка между юнаци!

Гаданфар измъкнал желязната пика изпод конското седло. Измъкнал и Баркик меча си в ръка и двамата се сблъскали. Ударил Баркик с меча си по Гаданфар, но ударът попаднал върху шлема му. А Гаданфар замахнал и го пронизал с пиката си така, че плътта му се смесила със слонската. Паднал Баркик и в този миг дотичал втори воин и креснал на Гаданфар:

— Кой си ти, че да убиваш брат ми?

Опънал лъка, метнал стрела към Гаданфар и го улучил в бедрото. Потъмняла бронята от кръвта му. Усетил Гаданфар болката, измъкнал меча си, ударил нападателя и го разсякъл на две, но сам се смъкнал на земята потънал в кръв, а после се затичал към своите.

Цар Кафид видял какво става, и викнал на войниците си:

— Излизайте на бойното поле! Удряйте по конниците!

И цар Тигумус се втурнал с войските си. Пламнала люта битка, цвилели коне, блестели мечове, конските редици се втурнали една срещу друга, само страхливците избягали от битката. Много юнаци загинали и битката свършила едва след като слънцето свършило небесния си път. Цар Тигумус изтеглил войските си и се върнал при шатрите си. Същото направил и цар Кафид. Прегледал цар Тигумус войските си и видял, че са избити пет хиляди души и са счупени четири байрака. И цар Кафид прегледал войските си и видял, че са избити шестстотин конници от най-смелите и са счупени девет байрака.

И така продължили да се бият три дни.

На третия ден цар Кафид написал писмо и го пратил по човек от своите войскари на цар Факун ал-Кялб. В него той твърдял, че двамата са роднини по майчина линия, и го молел за помощ. Прочел цар Факун писмото, събрал войски и тръгнал да помага на цар Кафид…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

А цар Тигумус седял в шатрата си, когато при него дотичал един воин и му рекъл:

— Видях как облак прах се появи в далечината и се вдигна до небесата!

Царят наредил на отряд войници да видят що за облак е това. Отишли, видели, върнали се и му съобщили:

— Царю, тръгнахме към облака, подухна вятър и го разпръсна. Отдолу се появиха седем байрака, под всеки байрак — по три хиляди конници. Те отиват в помощ на цар Кафид.

В това време цар Факун ал-Кялб стигнал до цар Кафид, който хванал госта си за ръка и го отвел в шатрата си…

А Джаншах седял тъжен у дома. От два месеца не бил виждал баща си и не разрешавал на никоя от неговите наложници и прислужници да влиза при него. Но отсъствието на баща му го разтревожило и той запитал един от стражите си:

— Кажи ми какво става там между баща ми и цар Кафид? — разказали му за битките между двамата царе и той викнал: — Доведете ми коня, за да ида при баща си!

И докато му водели коня, той си помислил: „Аз си имам мои работи. Трябва да се добера до Еврейския град. Отида ли там, Аллах ще ме върне при онзи търговец, който ме нае за онази работа! Дано направи с мен онова, което бе и предишния път! Никой не знае откъде ще дойде доброто!“

Метнал се на коня, повел хиляда конници и потеглил на път. Хората си мислели, че той отива при баща си, за да му помогне в боя. Спрели да пренощуват на голяма поляна. Щом Джаншах усетил, че всички са заспали, станал скрито, стегнал оръжието на пояса си, метнал се на коня си и поел по пътя към Багдад, защото бил чувал от евреите, че на всеки две години при тях идва керван от Багдад. Мислел си: „Стигна ли до Багдад, ще тръгна с кервана, за да стигна до Еврейския град“. Когато войниците се събудили, не видели нито Джаншах, нито коня му. Метнали се на конете си, започнали да го търсят насам-натам, но не открили ни следа от него. Върнали се, отишли при баща му и му разказали какво бил сторил синът му.

А Джаншах яздел тъжен и мрачен, с болка в сърцето, със сълзи в очите. Мъчно му било, че се е разделил и с жена си, и с баща си…

Пък баща му, като разбрал колко войници е изгубил, отстъпил бойното поле на врага си, върнал се в града, затворил портите му, укрепил стените му и така се изплъзнал от цар Кафид. А той всеки месец идвал пред града, като търсел решаваща битка, стоял и се биел пред него седем дни и осем нощи, а после си събирал войниците и се връщал в стана си да лекува раните. Щом той се изтеглял, жителите на града оправяли оръжията, укрепвали стените и подготвяли и зареждали катапултите. И така войната между цар Тигумус и цар Кафид продължила цели седем години…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

Джаншах пресичал равнини и пустини. В който и град да стигнел, все питал и разпитвал за крепостта Джаухар Таканна, но никой не знаел нищо. Запитал и за Еврейския град. Един търговец му казал, че се намира в края на Машрика, и добавил:

— Тръгвай с нас този месец към Хорезм. Еврейският град е близо до Хорезм — разстоянието между тях е само година и три месеца път!

Изчакал Джаншах да потегли керванът, тръгнал с него, влизал от град в град, питал и разпитвал за крепостта Джаухар Таканна, но никой нищо не знаел. Много трудности срещнал по пътя, големи препятствия преодолял, глад и жажда го мъчили, но не спрял — от Индия стигнал до страната Хорасан. Пак вървял дни и нощи, когато се добрал до мястото, където се бил отървал от маймуните. След няколко дни стигнал и до реката, която течала край Еврейския град. Седнал край нея и изчакал съботата, когато тя пресъхвала. Пресякъл я и стигнал до дома на евреина, където бил живял предишния път. Цялото семейство го поздравило, зарадвали му се, донесли му да хапне и пийне. Пренощувал нея нощ у тях, на другия ден излязъл из града да се поогледа и чул глашатай да вика:

— Ей, хора, кой от вас ще вземе хиляда динара и неволница хубавица само за половин ден работа?

— Аз! — казал му Джаншах.

— Следвай ме! — рекъл глашатаят.

Последвал го, стигнали както предния път до къщата на евреина търговец.

— Този момък ще свърши работата, която искаш! — казал му глашатаят, получил платата си и си отишъл.

Приветствал го търговецът, без да го познае, въвел го в харема си, дал му да яде и пие до насита. Хапнал Джаншах, пийнал, после търговецът му дал хиляда динара и най-хубавата си неволница. Джаншах пренощувал с нея, а когато се съмнало, прибрал динарите и предал неволницата в дома на евреина. Яхнали коне и тръгнали. Стигнали до високата остра и стръмна планина. Търговецът извадил въже и нож и рекъл на Джаншах:

— Заколи този кон!

Метнал Джаншах въжето, съборил коня на земята, завързал го, заклал го, отрязал копитата и главата му и разпрал корема му. Търговецът рекъл:

— Влез в корема му! Аз ще те зашия и ще постоиш малко там. Ще ми казваш всичко, което виждаш! За тази работа ти дадох парите!

Намъкнал се Джаншах в корема на коня, търговецът зашил отвора и се скрил. След малко прелетяла голямата птица, кацнала върху коня, грабнала го и се издигнала с него. Кацнала навръх планината, огледала се и понечила да клъвне от месото. Джаншах разсякъл конския корем и се измъкнал. Изплашила се птицата и отлетяла. Джаншах излязъл, отишъл при ръба на планината и погледнал надолу — търговецът стоял в полите на планината малък като птичка.

— Хвърли малко от камъните, които са около тебе! — викнал му търговецът. — После ще ти покажа пътя, по който да слезеш!

— Преди пет години — отговорил му Джаншах — ти направи с мен същото, както и сега, и после дълго страдах от глад и жажда! Нищо няма да ти хвърля!

Оставил го и поел по пътя, който водел към шейх Наср, Птичия цар…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

Дни и нощи вървял Джаншах. Щом огладнеел — хапвал нещо, което растяло от земята, ожаднеел ли — пиел от ручеи и накрая стигнал до двореца на господаря ни Сулейман. Забелязал шейх Наср да седи пред портите на двореца, отишъл при него, целунал ръцете му, поздравил го. Шейхът отговорил на поздрава му и го запитал:

— Какво ти се е случило, синко, че пак си дошъл на това място? Нали беше си отишъл заедно с Шамса! Пък и очите ти са насълзени, душата ти е притеснена!

Заплакал Джаншах и му разказал какво му се било случило с Шамса.

— За бога, синко — рекъл шейхът, — не знам къде е тази крепост! Почакай да дойдат птиците! Ще ги питаме, може някоя и да я знае!

Поуспокоило се сърцето на Джаншах, влязъл в двореца, отишъл в стаята, която водела към езерото и където бил видял най-напред трите девойки. Стоял там, що стоял, докато един ден шейх Наср му рекъл:

— Синко, наближава да дойдат птиците!

И ето че долетели птиците, поздравили шейх Наср, той ги заразпитвал за крепостта Джаухар Таканна, но всяка отговаряла:

— Никога не сме чували такова име!

Заплакал Джаншах, затъжил се. А шейх Наср извикал една огромна птица и й казал:

— Върни този момък в страната Кабул! — качил се Джаншах на гърба й и шейхът му рекъл: — Пази се! Трябва да се наведеш, за да не те разкъса въздухът, запуши ушите си, за да не те заглуши грохотът на звездите, затвори очи, за да не те заслепи блясъкът на моретата!

Джаншах направил каквото му поръчал шейхът. Полетяла птицата, летяла един ден и една нощ и кацнала в царството на царя на зверовете шейх Бадри. Там той възкликнал:

— Върви си по пътя, остави ме на тази земя, за да умра тук! Няма да се върна в страната си, ако не стигна до крепостта Джаухар Таканна!

Оставила го птицата при царя на зверовете и отлетяла. А шейх Бадри го запитал:

— Ти кой си, синко? Откъде си долетял с тази голяма птица? — разказал му Джаншах какво му се било случило. — Кълна се в господаря си Сулейман, че не знам нищо за тази крепост! — възкликнал царят на зверовете. — Всеки, който ми съобщи нещо за нея, ще му окажа голяма чест и ще те пратя при него!

Разплакал се горчиво Джаншах, поизчакал известно време при царя. След няколко дни шейх Бадри дошъл при него и рекъл:

— Ела, синко! Дойдат ли зверовете — ще ги разпитаме за тази крепост…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ЧЕТИРИСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

Не минало много време и зверовете дошли. Род след род те поздравявали шейх Бадри, а той ги разпитвал за крепостта Джаухар Таканна.

— Не познаваме такава крепост, не сме чували за нея! — отговаряли всички.

— Синко! — казал царят на зверовете. — Ти не тъжи! Аз имам по-голям брат на име Шамах. Той бе пленник на цар Сулейман, защото се бе разбунтувал срещу него. Няма по-голям джин от него. Може пък той да знае нещо за тази крепост!

Качил го шейх Бадри върху гърба на един голям звяр и пратил по него писмо с препоръка до брат си. Звярът тръгнал, тичал дни и нощи с Джаншах на гърба си. Стигнали до цар Шамах. Спрял звярът по-далечко от цар Джаншах слязъл от гърба му и продължил пеша, стигнал до огромния цар Шамах, целунал му ръка и му подал писмото. Прочел го той, поздравил госта си и му рекъл:

— Синко, цял живот нито съм виждал такава крепост, нито съм чувал за нея! Разкажи ми историята си! — разказал му Джаншах всичко, което му се било случило. Учудил се Шамах на разказа му и рекъл: — Не мисля, синко, дори господарят ни Сулейман през целия си живот да е виждал такава крепост или да е чувал за нея! Познавам един монах, който живее в планината. Той е много стар. На заклинанията му са подвластни птици, зверове и джинове. И царете на джиновете се подчиняват на силата му. Ето, и аз някога се бях разбунтувал пред господаря Сулейман, а той ме остави в плен на него. Само този монах успя да ме победи със своя ум и аз досега съм му слуга. Той е пресякъл всички страни и земи, познава всички пътища, посоки и места, градове и крепости! Не мисля, че някое място е останало скрито за него! Ще те пратя при него, пък дано той да успее да те насочи към тази крепост! Ако и той не те насочи — няма друг кой да го направи. Той е жрец магьосник, изкусен, ловък и хитър и се казва Ягмус. Ще те пратя при него по една огромна четирикрила птица…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТНАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

Качил се Джаншах на птицата, всяко крило от която било дълго по трийсет лакътя хашемитски и която имала слонски нозе, но можела да лети само два пъти годишно. Цар Шамах имал слуга на име Тамашун. Всеки ден той ловял в Ирак по две бахтии и ги нарязвал на тази птица, за да може да се нахрани. Цар Шамах й наредил да го отнесе при монаха Ягмус. Полетяла тя, дни и нощи летяла, докато го отнесла в Елмазения манастир в планината Калаа. Слязъл Джаншах и видял монаха Ягмус да се моли в църквата. Отишъл при него, а когато го забелязал, монахът го запитал:

— Здравей, синко, чужд за манастири, далечен за светини! Кажи ми защо си дошъл чак до това място! — заплакал Джаншах и му разказал историята си. Монахът го изслушал и рекъл: — За бога, синко, цял живот не съм слушал за такава крепост, не съм срещал никого, който да я е виждал или да е чувал за нея! А пък аз съществувам от времето на Нух, пророка божи, и управлявах от времето на Нух до времето на Сулейман, сина на Дауд, всички зверове, птици и джинове! Не мисля дори Сулейман да е слушал за такава крепост! Но поизчакай, синко, при мен ще дойдат и птиците, и зверовете, и самите джинове — ще ги поразпитаме, пък дано някой ни даде вест за нея и Всевишният да ти помогне!

Джаншах постоял известно време при него. И ето че веднъж надошли птици, зверове и джинове. Монахът и Джаншах ги разпитвали за крепостта Джаухар Таканна, но никой не казал „Виждал съм я!“ или „Чувал съм за нея“, а всички отговаряли:

— Не съм виждал такава крепост, не съм чувал за нея!

Заплакал Джаншах, заридал и точно тогава дошла последната птица. Била черна, с огромно тяло. Спуснала се от висините и целунала ръцете на монаха. Той я запитал за крепостта Джаухар Таканна, а тя отговорила:

— Монахо! Когато аз и братята ми бяхме малки птичета, живеехме върху едно плоско било на Кристалната планина зад планината Каф. Баща ни и майка ни излитаха и носеха по нещо да ни хранят. Случи се веднъж да излетят и да отсъстват седем дни. Бяхме много гладни. На осмия ден те се появиха. „Защо ви нямаше?“, запитахме ние, а те отговориха: „Излезе един марид, улови ни и ни отнесе в крепостта Джаухар Таканна, където ни даде на цар Шахлан. Той пожела да ни убие, но ние му се примолихме да ни остави, защото си имаме малки пилета, и той ни остави!“ Ако баща ми и майка ми бяха живи, те щяха да ви кажат къде е тази крепост!

Джаншах се замолил на монаха:

— Нареди на тази птица да ме отнесе към гнездото на нейните родители!

— Птицо! — казал монахът. — Искам да се подчиняваш на този момък във всичко, което той пожелае!

Тя качила Джаншах на гърба си и полетяла. Дни и нощи летяла, докато стигнала до Кристалната планина.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

Птицата стигнала до някаква земя, където имало голямо птиче гнездо.

— Това е гнездото, в което сме живели, Джаншах! — казала тя.

Пак се разплакал горчиво Джаншах и замолил:

— Искам да ме отнесеш към страната, към която са летели баща ти и майка ти, за да търсят храна!

Поела го тя на гърба си и пак полетяла. Летяла седем нощи и осем дни, докато стигнала висока планина. Снела го от гърба си и рекла:

— Не познавам вече никаква земя по-нататък!

Той й разрешил да си тръгне и тя полетяла. Останал Джаншах съвсем сам. Налегнал го сън и той заспал върху билото на планината. Когато се събудил, забелязал в далечината нещо да блести и тази светлина сякаш изпълвала въздуха. Този блясък го смутил, той не знаел, че това са светлините именно на крепостта, която търсел.

Разстоянието до крепостта било два месеца път. Тя била изградена от червен рубин, домовете й били от жълто злато, в нея имало сто кули, изградени от скъпоценни метали, които извличали от Морето на сенките. Тя била наречена Джаухар Таканна именно защото била изградена от скъпоценни камъни и метали. Това била голяма крепост, нейният цар се наричал Шахлан и той бил бащата на трите девойки.

Когато избягала от Джаншах и се върнала при баща си, майка си и близките си, Шамса им разказала какво й се било случило, разказала как той пътувал по земята и какви чудеса срещнал по пътя си, споделила как двамата се обикнали и какво станало между тях. Родителите й изслушали разказа й и рекли:

— Трябва да се засрамиш пред Аллах, че си се отнесла така с него!

Царят разказал тази история на своите помощници — маридите джинове, и им наредил:

— Всеки, който срещне насам човешко същество — да ми го доведе!

А Шамса споделила с майка си колко силно Джаншах е влюбен в нея, и добавила:

— Той непременно ще се добере до нас, защото, когато излетях от бащиния му дворец, му казах: „Ако ме обичаш, ела при мен в крепостта Джаухар Таканна!“

А Джаншах, когато забелязал светлините и отблясъците, тръгнал към тях. По същото време Шамса била изпратила един свой слуга да свърши нещо към планината Кармус. Този слуга забелязал в далечината човешко същество. Приближил се до него и го поздравил. Изплашил се Джаншах от лика на слугата, но отговорил на поздрава му.

— Ти как се казваш? — запитал слугата.

— Казвам се Джаншах! — отговорил той, разказал му всичко, което му се било случило с Шамса, и заплакал.

— А ти не плачи! — рекъл джинът. — Стигнал си вече до онова, което търсиш! Знай, че и тя много те обича и че е разказала на майка си и баща си колко я обичаш и ти! Всички в крепостта те обикнахме заради нея!

Качил го маридът на раменете си и го понесъл в крепостта Джаухар Таканна. Затичали се вестители при цар Шахлан, царкинята Шамса и майка й да им съобщят, че Джаншах е пристигнал. Цар Шахлан наредил на всички поданици да посрещнат Джаншах. Лично той заедно със стражите, ифритите и маридите яхнали конете си и тръгнали тържествено към тази среща…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

Цар Шахлан яхнал коня си, за да посрещне лично Джаншах. Щом го зърнал, бащата на царкинята горещо го прегърнал и му сложил на главата корона, каквато никое човешко същество не било виждало. Наредил да му доведат от царската конюшня на джиновете великолепен кон. Възседнал го Джаншах, а стражите яздели от двете му страни. Така дошли пред портите на двореца. Посред двореца го посрещнали неволници, хубавици, роби и слуги, сложили го да седне на най-личното място, а той се дивял на всичко, което виждал около себе си.

Майката на Шамса отишла при дъщеря си и я довела при Джаншах. Тя влязла при него, целунала ръцете му, навела глава засрамена от него, от майка си и баща си. Дошли и сестрите й, които го познавали от срещата в двореца на Сулейман, и го поздравили. А майката на Шамса рекла:

— Е, синко, добре си ни дошъл! Моята дъщеря Шамса е извършила грях пред тебе! Но ти й прости, защото е направила това от обич към нас!

Джаншах погледнал към Шамса и възкликнал:

— Хвала на Аллах, който ме доведе до онова, което желаех, и изгаси пожара в сърцето ми — от него няма вече дори искра!

— Ти да си здрав, че си се спасил от този огън! — рекла Шамса. — Но, моля ти се, Джаншах, разкажи ми какво ти се случи, след като се разделихме!

Разказал й Джаншах всичко, което му се било случило, и как е бил стигнал дотук, разказал и какво се било случило между баща му и цар Кафид, и завършил с думите:

— И всичко това бе заради тебе, господарке моя, Шамса!

— Ти постигна целта си! — казал цар Шахлан. — Шамса е твоя неволница, аз ти я дарявам! Ако е пожелал Аллах, следващия месец ще обявим брака ви и ще отпразнуваме сватбата ви! Ще те оженим за нея и двамата ще се върнете в твоята страна! Ще ти дам хиляда марида от моите стражи — само да наредиш на най-малкия от тях да избие цар Кафид и цялото му племе, той за миг ще свърши тази работа! Всяка година ще ги сменям с по няколко нови — ако им наредиш да погубят всичките ти врагове, те ще ги погубят до един…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

Цар Шахлан седнал на трона си и наредил на сановниците да подготвят голяма сватба. Два месеца изгубили, но стъкмили сватбата, както се полага. И заживели Джаншах и Шамса весело и приятно, цели две години само яли, пили и се веселили и накрая той й рекъл:

— Баща ти обеща да се завърнем в моята страна! Нека живеем една година там, една година тук!

Вечерта тя отишла при баща си и му предала желанието на Джашшах.

— Така да бъде! — казал той. — Но изчакайте до началото на другия месец, докато се подготвят стражите!

Предала тя на мъжа си думите на баща си и изчакали да мине определеното време. А цар Шахлан наредил кои стражи да минат на служба при Джаншах и да го отведат в страната му. Той приготвил на младоженците широко ложе от червено злато, обшито с бисери и скъпоценни камъни, а над него — шатра от зелена коприна с втъкани в нея разноцветни нишки и обшита със скъпоценности. Качили се Джаншах и Шамса в ложето, той назначил четирима от стражите си да го носят. И те го понесли с двамата младоженци на него. Шамса се сбогувала с баща си, майка си, сестрите и близките си. Двамата се прибрали в ложето под шатрата си, четири джина я взели и полетели с нея между небето и земята. Всеки ден минавали разстояние от трийсет месеца път. Така летели десет дни. Един от стражите знаел къде е страната Кабул. Щом я зърнал, той предложил да спрат недалече от града на цар Тигумус.

През целите тези години цар Тигумус се криел в града си. Цар Кафид го притискал от всички страни. Когато разбрал, че няма начин да се спаси от Кафид, Тигумус решил да се обеси. Простил се с везири и емири и отишъл в дома си да се сбогува с харема си. И точно тогава стражите джинове долетели в обкръжения дворец, който бил между стените на обкръжената крепост. Джаншах им наредил да кацнат посред централния двор. Така и направили. Слезли Джаншах и Шамса и видели, че всички жители на града са обкръжени, гладни и измъчени. Шамса наредила на стражите си да ударят силно по онези, които ги обкръжавали, и да ги избият.

А Джаншах повикал един от стражите на име Карташ, силен и страшен воин, и му наредил да му доведе окован цар Кафид.

В полунощ джиновете нападнали войската на цар Кафид. Един грабвал осем-десет души от гърба на някой слон, политал с тях във въздуха, хвърлял ги отгоре и те се разбивали на земята. Друг промушвал с желязна пика десетки наведнъж.

А стражът Карташ отишъл в шатрата на цар Кафид и както онзи си лежал в леглото, скочил, грабнал го и полетял с него. Царят се ужасил от вида на този страж, който го довел при ложето на Джаншах. Той наредил на носачите да полетят с леглото, като оставят царя на него да виси. Докато се опомни, цар Кафид се намерил между небето и земята. Започнал да се удря по лицето, защото все му се струвало, че сънува лош сън.

А Карташ отнесъл Джаншах при баща му.

Щом го видял, цар Тигумус възкликнал и паднал в несвяст. Поръсили го с розова вода, той дошъл на себе си, прегърнали се баща и син и радостно заплакали. Цар Тигумус още не знаел, че стражите на сина му побеждават вече цар Кафид. Пристъпила Шамса към него, целунала ръцете му и рекла:

— Господарю, качи се върху покрива на двореца да видиш как се бият бащините ми стражи!

Качил се царят върху покрива. Шамса седнала до него и всички се загледали в битката.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила историята, която Джаншах разказвал на Балукия:

* * *

Цар Кафид също гледал тази битка, увесен на летящото легло, и плачел. Два дни продължило избиването на войниците му, докато не загинал и последният.

Тогава Джаншах наредил да го донесат и да го свалят посред двора в двореца на цар Тигумус. Той пък наредил на един от стражите на име Шамуал да окове цар Кафид в окови и вериги и да го затвори в Черната кула. Наредил също да ударят чинелите, изпратил вестоносци при майката на Джаншах. Те й съобщили, че синът й се е завърнал жив и здрав. Зарадвала се тя и се затичала да го види. Джаншах я притиснал към гърдите си и тя заплакала от радост. А Шамса се затичала към нея, поздравила я и я прегърнала. После царят устроил голяма повторна сватба в чест на Шамса, наредил да украсят празнично града, дал на двамата младоженци и сто неволници от най-хубавите си робини да им прислужват. Няколко дни след това царкиня Шамса отишла при него и се застъпила за цар Кафид:

— Макар че е сторил много зло, пусни го да върви в страната си! Нека наредим на някой от стражите ти да го доведе!

Той наредил на Шамуал да му доведе цар Кафид. Довел го той с веригите и оковите. Кафид целунал покорно земята пред него. Тигумус наредил да му снемат оковите, качил го на една куца кобила и му казал:

— Царкиня Шамса се смили над теб! Върви в страната си! И ако пак се върнеш както предния път, тя пак ще ти прати някой от стражите си да те доведат!

Тръгнал си цар Кафид победен и унизен. А Джаншах заживял с Шамса при баща си в огромна радост и благодат…

* * *

Всичко това разказал на Балукия момъкът, който седял между двете гробници.

— Ето ме, аз съм Джаншах, който е видял всичко това, братко Балукия! — завършил той разказа си.

Удивил се Балукия на разказа му и рекъл:

— А какви са тези две гробници, братко? Защо си седнал между тях? И защо плачеш?

— Ех, Балукия! — въздъхнал Джаншах. — Такъв сладък и приятен живот живяхме, в каква огромна и благодатна радост! Живеехме една година в моята страна, втората година — в крепостта Джаухар Таканна. Пътувахме седнали в онова ложе, стражите летяха и то се носеше между небето и земята!

— А колко бе разстоянието между твоята страна и тази крепост? — запитал Балукия.

— За един ден — отговорил му Джаншах — изминавахме разстояние от трийсет месеца път и стигахме до крепостта за десет дни! Така живяхме няколко години. Веднъж пътувахме както обикновено, стигнахме на това място, кацнахме да поогледаме тази градина, седнахме на брега на реката; хапнахме, пийнахме и Шамса каза:

— Ще ми се да се изкъпя в тази река! Оставих я да върви с неволниците. Тя отиде на брега. И не щеш ли, една огромна акула я удари с перката си, без неволниците да забележат, тя извика и падна начаса мъртва. Щом видях това, наредих на стражите да отнесат леглото на близките й и да им съобщят какво се е случило. Много скоро; всичките й роднини се събраха, измиха я, повиха я в саван и я погребаха тук. Оплаках я, поискаха да ме вземат в страната си, но аз казах на баща й:

— Искам да изкопаеш дупка до гроба й. Нека тя да бъде моят гроб и когато умирам, сам ще се погреба до нея!

Цар Шахлан нареди на един от стражите да направи това. После те си заминаха и ме оставиха тук до живот да я оплаквам и жаля! Това е моят разказ, братко Балукия, затова стоя между тези два гроба!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Змийската царица за Балукия пред Хасиб Карим ад-Дин:

* * *

Чудил се и се дивил Балукия на думите на Джаншах и възкликнал:

— За бога, а аз мислех, че съм пътувал по земята! Но сега забравих всичко, което съм видял, то тъмнее пред разказа ти! Моля те, Джаншах, братко, направи ми добро, покажи ми къде е правилният път!

Джаншах му разказал накъде да върви, Балукия се простил с него и потеглил…

[1] Това са признаци, подсказващи, че царят и поданиците му са християни — бел.прев. ↑

* * *

Всичко това разказала Змийската царица на Хасиб Карим ад-Дин.

— А как си узнала всичко това? — запитал я той.

И тя заразказвала:

* * *

Преди двайсет и пет години, Хасиб, изпратих в Египет огромна змия, а по нея — писмо с поздрав до Балукия. Тази змия имаше дъщеря в Египет на име Шамух — тя го предала на нея. Взела дъщеря й писмото, заразпитвала за Балукия, показали й къде живее. Отишла при него, поздравила го, предала му писмото и той запитал:

— Ти от Змийската царица ли си дошла? Искам да отида с тебе при нея!

Взела го Шамух и го отвела при майка си, предала й момъка и се сбогувала с нея. Излязла от дома си голямата змия и рекла:

— Затвори очи!

Затворил Балукия очи и щом ги отворил, видял, че двамата са на планината, където съм аз. Отишли при прислужницата ми, която й бе предала писмото, поздравила я и тя я запитала:

— Занесе ли писмото на Балукия?

— Да, занесох го! — отговорила голямата змия. — Ето го, той е с мене!

Пристъпил напред Балукия, поздравил змията и я запитал за царицата, а тя му отговорила:

— Тя замина в планината Каф със своите войски и войскари. Когато дойде лято, ще се върне! Когато замина за планината Каф, тя ме остави да я замествам! Ако имаш някаква нужда, ще се радвам да я удовлетворя!

— Искам да ми донесеш оная билка — казал Балукия, — която, щом някой изпие сока й, не се разболява, не остарява и не умира!

— Няма да ти я донеса, докато не ми разкажеш какво ти се случи, след като се раздели със Змийската царица и замина с Аффан при гробницата на Сулейман! — отвърнала змията.

Разказал Балукия историята си от начало до край, разказал за срещата си с Джаншах и добавил:

— Направи каквото те моля, и аз ще се прибера в страната си!

— Кълна се в Сулейман! — казала змията. — Не зная как се стига до тази билка! — после се обърнала към змията, която го била довела при нея: — Отведи го в страната му!

— Слушам и се подчинявам! — казала тя и се обърнала към Балукия: — Затвори очи!

Затворил той очи и като ги отворил, се видял върху хълма Мокаттам. Оттам се прибрал у дома.

* * *

— Така узнах за всичко това, Хасиб! — казала накрая Змийската царица.

— Царице! — заговорил й отново Хасиб Карим ад-Дин. — Разкажи ми какво се е случило на Балукия, преди да се върне в Египет!

И тя продължила разказа си:

* * *

Трябва да знаеш, Хасиб, че когато Балукия се разделил с Джаншах, пак вървял дни и нощи, докато стигнал до огромно море. Намазал нозете си със сока, който си носел, и тръгнал по водата. Стигнал до остров с плодни дървета и потоци, същински рай! Повъртял се насам-натам и забелязал огромно дърво с листа като корабни платна. Отишъл към него и видял разпъната трапеза с най-отбрани ястия. На дървото стояла голяма птица, цялата в бисери и зелени изумруди, нозете й — от сребро, човката й — от червен рубин, перата й — от скъпоценни метали.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Змийската царица:

* * *

— Коя си ти и откъде си? — запитал Балукия птицата.

— Аз съм райска птица! — отговорила тя. — Знай, братко, че Всевишният изгони Адам от рая и изхвърли подире му четирите листа, с които той прикриваше голотиите си. Те паднаха на земята. Единият бе изяден от гъсеница и се превърна в коприна. Вторият бе изяден от сърна и се превърна в мускус. Третият бе изяден от пчела и се превърна в мед. Четвъртият падна в Индия и от него се породиха подправките. Аз следях всичко това да стане, летях по цялата земя, докато Всевишният ми дари това място, и аз заживях тук. Всеки петък тук идват светци, угодници и праведници от целия свят, хапват си от тази храна, която е израз на гостоприемство от Всевишния, оказвано на тези хора. После трапезата се вдига в небесата. Тя е винаги тук, винаги една и съща!

Хапнал Балукия от трапезата и като се нахранил, възхвалил Всевишния. Ето ти го самия Худр. Скочил Балукия на крака, поздравил го, понечил да си тръгне, но птицата рекла:

— Седни до Худр, Балукия!

Седнал Балукия до Худр и оня го заговорил:

— Кажи ми кой си! Разкажи ми историята си!

Разказал му Балукия какво му се било случило.

— Господине, колко е пътят от тук до Египет? — запитал той.

— Двайсет и пет години! — отговорил Худр. — Но ти се моли на Аллах. Нека той ми разреши да те върна в Египет, преди да си загинал!

Заплакал Балукия, замолил се на Всевишния. Приел Аллах молитвата му и дал сили на Худр да го отведе в родината му.

— Вдигни глава! — казал Худр. — Аллах прие молитвата ти! Той ми даде мощ да те отведа в Египет! Хвани се за мене и затвори очи!

Хванал се Балукия с две ръце за дрехата на Худр и затворил очи. Худр направил една крачка и казал:

— Сега отвори очи!

Отворил Балукия очи и видял — стои пред своя дом. Обърнал се да се сбогува с Худр, а от него — ни следа…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Змийската царица за Балукия:

* * *

И така, Балукия влязъл в дома си. Когато го зърнала, майка му извикала високо и от голяма радост паднала в несвяст. Поръсили лицето й с вода да дойде на себе си. Щом се свестила, тя го прегърнала и силно заплакала.

А Балукия ту плачел, ту се смеел. Надошли близки, приятели и познати да го поздравят със завръщането. Плъзнала вестта за него по цялата страна, всички се радвали. Разказал им Балукия историята си, споделил всичко, което бил препатил.

* * *

Всичко това разказала Змийската царица на Хасиб Карим ад-Дин. Дивил се и Хасиб на разказа й, после рекъл:

— Сега искам да се върна в родината си!

— Боя се, Хасиб — възразила Змийската царица, — че щом стигнеш родината си, ще забравиш дадената дума, ще нарушиш обета, който ми даде, и ще отидеш в хамама!

Той дал нова клетва, че цял живот няма да престъпи прага на хамама. Тогава тя викнала една змия и й наредила:

— Изведи Хасиб Карим ад-Дин върху Горната земя!

Повела го змията и през някакъв каменен кладенец го измъкнала на Горната земя. Тръгнал той, стигнал до своя град и се прибрал у дома. Било вече привечер. Почукал на вратата, майка му я отворила и видяла своя син пред себе си. Тя извикала, хвърлила се към него и заплакала. Чула и жена му плача й, излязла и тя, зърнала мъжа си, поздравила го и целунала ръцете му. Влезли в къщата, поседнали. Той бил спокоен, че е вече между свои. Запитал и за дърварите, с които сякъл дърва и които избягали и го изоставили в дупката.

— Те дойдоха при мене — отговорила майката — и ми казаха: „В долината някакъв вълк изяде сина ти!“ Те станаха търговци, имат земи и дюкяни, очите им се отвориха. Навик им стана да наминават всеки ден и да ни носят по нещо за хапване и пийване.

— Иди утре при тях — казал й Хасиб — и им кажи: „Хасиб Карим ад-Дин се върна, елате да го видите и да го поздравите!“

На сутринта майката минала по къщите на дърварите и им предала думите на сина си. Те побледнели и отговорили:

— Ще дойдем, как няма да дойдем! — всеки й дарил по една копринена дреха, обшита със злато, и й казал: — Дай тази дреха на сина си и му кажи: „Утре те ще дойдат при тебе!“

Върнала се тя при сина си, предала му думите им, дала му нещата, които онези му били дарили.

А дърварите се срещнали с някои търговци и си признали пред тях какво били сторили на Хасиб Карим ад-Дин.

— Какво да правим сега? — запитали те.

— Всеки от вас трябва да даде на Хасиб половината от парите и от стоките си! — посъветвали ги търговците.

Взели половината от парите си, отишли при него, поздравили го, целунали му ръка, дали му каквото носели, и рекли:

— Това е от твоето благодеяние! Сега сме в ръцете ти!

Той приел всичко и казал:

— Минало-свършило! Такова е било предопределението от Аллах, а то е по-силно от всяка опасност!

— Ела с нас да се поразходим из града и да отидем до хамама! — предложили те.

— Аз съм дал клетва цял живот в хамам да не влизам! — казал Хасиб.

— Ела тогава по домовете ни да ни погостуваш! — настояли те.

Станал, придружил ги до домовете им, гостувал на всеки по една нощ, седем нощи подред. Вече имал пари, стока и дюкян. Станал виден търговец. Така живял известно време. Но се случило веднъж да излезе из града. И ето че видял един свой стар приятел, който бил теляк, да седи пред вратата на хамама. Срещнали се погледите им, телякът скочил, поздравил го, прегърнал го и викнал:

— Заповядай, влез в хамама да те изтъркам, това ще е черпнята ми за тебе!

— Дал съм клетва да не влизам в хамам, докато съм жив! — възразил Хасиб.

Но и телякът дал силна клетва:

— Ако не влезеш с мен в хамама и не се изкъпеш, ще се разведа завинаги и с трите си жени!

Поколебал се Хасиб и започнал да убеждава приятеля си:

— Нима искаш, братко, децата ми да останат сираци, къщата ми да се разруши и да затъна в грях!

Хвърлил се телякът в нозете на Хасиб, целунал ги и викнал:

— Ти си под моето покровителство! Щом влезеш с мен в хамама, грехът ще падне върху мен!

Събрали се всички от хамама, теляци и гости, нахвърлили се върху Хасиб един връз друг, смъкнали дрехите му и го вкарали вътре. Влязъл той и приседнал до стената. Само капчица вода паднала на главата му. В този миг вътре влезли двайсет мъже и викнали:

— Ставай, човече, и тръгвай с нас! Ти си длъжник на султана!

Те пратили един от тях при султанския везир. Затичал се човекът при него и му съобщил за станалото. Метнал се везирът на коня си начело на шейсет мамелюци, спуснали се към хамама и спрели пред Хасиб. Поздравил ги везирът, дал на теляка сто динара и наредил да доведат кон за Хасиб. Двамата потеглили към султанския дворец. Там разпънали трапеза, яли, пили, ръцете си измили, везирът го дарил с две наметала, всяко струвало по пет хиляди динара, и рекъл:

— Аллах те прати при нас, твоята поява ни дарява с благоденствие! Нашият султан е близко до смъртта поради тежка болест живеница. Книгите ни показаха, че животът му е в ръцете ти.

Хасиб влязъл в седмовратия дворец при султана. Той се казвал Карзадан, бил цар на персите, владеел седем земи, служели му сто султани, всеки от които седял върху трон от червено злато и водел десет хиляди юнаци. Всеки от тях имал по сто воини и още сто палачи. Намерили царя да спи, лицето му било покрито с кърпа, бил отчаян от силните болки.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че везир Шамхур заговорил:

— Ние сме на твоите услуги! Каквото поискаш — ще ти го дадем! Излекуването на царя е в ръцете ти! За това си ни нужен!

Повел го при царя. Открил Хасиб лицето му. Удивил се от видяното.

— Вярно е — казал той, — че съм син на Даниел, божия мъдрец, но не разбирам нищо от която и да е наука! Трийсет дни ме учиха как се лекува, нищо не научих от този занаят! А ми се иска, ако знаех поне малко от тази наука, да излекувам този цар!

— Не ни възразявай! — казал везирът. — Всички лечители да съберем от изтока до запада, само ти можеш да го излекуваш!

— Как да го излекувам? Че аз не познавам нито болестта, нито лека за нея! — възкликнал Хасиб.

— Лекът на царя е у теб! — повторил везирът.

— Ако знаех този лек, щях да го излекувам!

— Ти знаеш този лек много добре! Този лек е Змийската царица! Ти знаеш къде е тя, виждал си я, бил си при нея!

Разбрал Хасиб от тези думи, че причината да се случи всичко това с него било влизането му в хамама.

— Каква Змийска царица! — възкликнал той. — Нито я познавам, нито през живота си съм чувал такова име!

— Не отричай, че я познаваш! — възкликнал везирът. — Аз имам доказателства, че я познаваш и че си живял две години при нея! — донесъл той една книга, отворил я, запрелиствал я и прочел в нея: — „Змийската царица се срещна с мъж, който живя при нея две години! Той ще я напусне и ще се върне на Горната земя, а ако влезе в хамам, коремът му ще почернее“ — и се обърнал към Хасиб: — Я си погледни корема!

Погледнал Хасиб корема си и видял, че е черен.

— Коремът ми е черен, откак майка ме е родила! — излъгал той.

— Аз назначих при всеки хамам три мамелюци, за да наблюдават всеки, който влезе, да гледат корема му и да ми съобщават! — казал везирът. — Когато ти си влязъл в хамама, те видели, че коремът ти е черен, и ми пратиха начаса вест! Нуждаем се само от едно: да ни покажеш мястото, от където си излязъл, и ще те пуснем да си вървиш! Можем и сами да пипнем Змийската царица!

Хасиб съжалил безкрайно, че бил влязъл в хамама! Везири и емири се изреждали пред него и всеки го питал къде е Змийската царица. Накрая се изморили, а той все повтарял:

— Нито съм виждал, нито съм чувал такова нещо!

Тогава везирът извикал палача и му наредил да смъкне дрехата на Хасиб и да го бие. Той изпълнил заповедта, а Хасиб едва не умрял от силната болка.

— Имаме доказателства, че знаеш къде е Змийската царица! — викнал везирът. — Покажи ни мястото, от където си излязъл, и стой далече. Ние сами ще си я уловим, без ти да се месиш!

Накрая Хасиб се подчинил на повелята на везира. Вървели, вървели, докато стигнали планината. Всички влезли в пещерата. Стигнали до кладенеца, от където Хасиб бил излязъл. Пристъпил везирът към него, приседнал, хвърлил някакви благовония, произнесъл някакви заклинания, духал, мърморел — той бил изкусен магьосник и познавал разните магии. След първото заклинание произнесъл второ, после трето. Свършели ли благовонията — хвърлял нови в огъня и накрая викнал:

— Излез, Змийска царице!

Водата в кладенеца изчезнала, отворила се врата и се чул страшен рев като гръмотевица. От вътре изпълзяла змия, огромна като слон, от очите и ушите й изскачали искри като въглени. На гърба си носела тепсия от червено злато, обсипано с бисери и скъпоценности, в нея лежала змия, чийто блясък разпръснал тъмнината. Лицето й било човешко. Това била Змийската царица. Погледът й паднал върху Хасиб и тя рекла:

— Къде е клетвата, която произнесе? Нали нямаше да влизаш в хамам! Аллах постави края на живота ми в ръцете ти! Такава е присъдата му — да умра, за да се излекува цар Карзадан! — и когато везирът протегнал ръка да я улови, тя викнала: — Дръпни си ръката, проклетнико! Или искаш да духна в лицето ти и да те превърна в купчина пепел! — после викнала на Хасиб: — Ела, вземи ме в ръката си, постави ме в онази тава и ме понеси на главата си! Моята смърт от твоята ръка е предопределена и няма как да я отблъснем! — Хасиб я понесъл на главата си и докато вървели, тя му рекла: — Чуй, Хасиб, какъв съвет ще ти дам! Макар че ти престъпи клетвата, така е било писано! Везирът ще ти нареди: „Убий Змийската царица!“ Ти не го прави, кажи му: „Аз не умея да коля!“ Нека той ме заколи и да прави с мен каквото ще! Щом ме нареже, ще пристигне пратеник от царя и ще го извика. Той ще сложи месото ми в бакър, ще го закачи на огнището и ще ти нареди: „Запали огъня под този бакър, за да излезе пяната от месото. Покаже ли се пяната, ти я събери в шише, изчакай да изстине и я изпий! Никога вече корем няма да те заболи! Покаже ли се втората пяна — налей я във второто шише. Нека царят я изпие заради болката в кръста!“ Щом си тръгне, ти запали огъня. Изплува ли първата пяна, събери я и я отлей в едно от шишетата. Не я пий, защото, пиеш ли я — добро няма да видиш! Покаже ли се втората пяна, събери я в другото шише, запази я, почакай я да изстине, ще я изпиеш после. Когато везирът се върне, вместо второто шише му дай първото, а ти изпий второто — тогава сърцето ти ще се превърне в приют на мъдростта! Месото ми сложи върху медна тепсия и го дай на царя! Изяде ли го, избърши лицето му с кърпа! Изчакай до пладне, дай му да пийне малко вино и той ще бъде здрав като новороден!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла.

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че всички стигнали до дома на везира. Хасиб снел тавата със Змийската царица от главата си.

— Заколи Змийската царица! — наредил везирът.

— Не умея да коля! — казал Хасиб. — През живота си нищо не съм клал! Щом я искаш заклана — заколи си я сам!

Взел везирът Змийската царица от тавата и я заклал. Хасиб горчиво заплакал, а Шамхур му се присмял:

— Ти си загубил ума си! Как можеш да плачеш за една змия!

Разрязал я на три къса, сложил ги в бакър, закачил го в огнището и седнал да чака месото да се свари. Точно тогава един мамелюк дотичал и казал:

— Царят нареди веднага да дойдеш при него!

Той станал, донесъл две шишета, наредил на Хасиб онова, което била казала Змийската царица, и отишъл при царя. Хасиб поддържал огъня под бакъра, докато се появила първата пяна. Събрал я в едното шише и я оставил до себе си. Появила се и втората пяна. Сложил я в друго шише и го скрил за себе си. Месото се сварило и той го снел от огъня. А когато се върнал от царя, везирът запитал:

— Какво направи с първото шише?

— Изпих го!

— Но в тебе нищо не се е променило?

— Тялото ми гори от главата до петите, сякаш са ме хвърлили в огън!

— Подай ми второто шише да го изпия, пък дано се излекувам!

Той изпил съдържанието на първото шише, като мислел, че е второто. И още не го бил изпил, когато то паднало от ръката му, той начаса се издул и с него се случило онова, което е казано в пословицата: „Който копае гроб другиму, сам пада в него!“

Зачудил се Хасиб и изпил второто шише. Начаса Аллах взривил в сърцето му изворите на мъдростта, отворил очите му за науката и той усетил облекчение и радост. Извадил месото, сложил го в медна тепсия и излязъл с него. Вдигнал глава към небето и видял как се въртят звездите. Аллах му открил кои звезди са подвижни и кои — неподвижни, показал му орбитите на планетите, той видял какво представлява сушата и какво — морето, узнал геометрията, астрологията, астрономията, пресмятането и всичко, свързано с тези науки, как се подреждат слънчевите и лунните затъмнения и много други небесни неща. После погледнал към земята и видял какви метали, треви и дървета съдържа тя, узнал кои от тях са полезни и кои — вредни. Така изучил медицината и химията, узнал как се добиват злато и сребро.

Така вървял той, влязъл при цар Карзадан и казал:

— Везирът Шамхур предаде богу дух!

— Но той бе при мен преди малко и бе напълно здрав! Отиде да види дали месото се е сварило! Какво го сполетя?

Хасиб разказал всичко на царя. Много се натъжил той за везира си и възкликнал:

— Какво ще правя сега без него!

— Не тъжи, царю честити! — казал Хасиб. — Аз ще те излекувам за три дни и в тялото ти няма да остане нито една болест!

Сложил той медната тепсия пред царя, взел парче месо от Змийската царица, дал му го да го изяде, завил го, избърсал лицето му с кърпа, седнал до него и му наредил да спи. Спал царят от пладне до залез-слънце. Когато се събудил, Хасиб му отлял малко вино и му наредил пак да спи. На другия ден направил същото. Царят се изпотил, така че потта го обляла от главата до петите. От тялото му изчезнали всякакви следи от болестта. Тогава Хасиб му казал:

— Сега непременно трябва да влезеш в хамама!

Въвел го в хамама, сам измил тялото му и когато излезли, то блестяло чисто като сребърен жезъл. Върнало се някогашното здраве на царя. Облякъл той най-хубавата си дреха, сложил Хасиб да седне до него, наредил да опънат трапеза. Сложили я, всички яли, пили и ръцете си измили. После донесли вино. Дошли всички везири, сановници, велможи, народни предводители, поздравили го с избавлението и доброто здраве. И когато всички се събрали, той заговорил:

— Уважаеми мои везири, емири и велможи! Именно Хасиб Карим ад-Дин ме излекува от тази болест! Назначавам го за първи везир на мястото на везира Шамхур. Онзи, който го обича — той обича и мен, който го почита — почита и мен, който му се подчинява — подчинява се на мен!

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че всички целунали ръката на Хасиб и го поздравили с везирството. Царят го дарил с богати дрехи, тъкани от червено злато, украсени с бисери и скъпоценни камъни, като най-малкият камък струвал пет хиляди динара. Дарил му триста мамелюци, триста робини, триста неволници абисинки, петстотин мулета, натоварени с пари, дал му още овце, биволици и крави — толкова, колкото е трудно да се пресметнат. След всичко наредил на везирите, емирите, сановниците, царските големци, мамелюците и всички поданици също да го дарят.

После Хасиб Карим ад-Дин яхнал коня си. Зад него яздели везири, емири, сановници и войници. Отишли в дома, отреден му от царя. Пак на коня си той отишъл и в дома на везир Шамхур, запечатал го и сложил ръка върху всичко, което той притежавал, събрал го и го пренесъл в своя дом.

И така, както не разбирал нищо от науки, дори без да знае да чете книги, по волята на Всевишния той вече познавал всички науки, станал известен учен, прочул се с мъдростта си във всички страни, особено добре знаел медицина, чертане, геометрия, астрология, химия, бяла магия, духовни дела и други науки.

Един ден той казал на майка си:

— Майко, баща ми Даниел е бил уважаван учен! Кажи какво ми е оставил?

Майка му донесла сандъка с петте пергамента, останали от потъналите в морето книги, и рекла:

— Баща ти не ти е оставял никакви книги освен тези листа в този сандък!

Отворил той сандъка, взел петте листа, прочел ги и възкликнал:

— Но, майко, тези листа са от някаква цяла книга! Къде е останалото?

— Веднъж баща ти тръгна с всичките си книги по море! — казала майката. — Но корабът потънал и всички книги — заедно с него. Всевишният Аллах спаси баща ти да не се удави! Останаха му само тези пет листа! Когато той се върна от пътуването си, аз те носех вече в утробата си. Тогава той каза: „Дано родиш мъжко чедо! Вземи тези листа и ги запази! Когато момчето порасне и те запита какво съм му оставил, извади ги и му кажи: «Баща ти ти завеща само това!» И му ги дай!“

Хасиб Карим ад-Дин изучил всички останали науки. И така ял, пил, живял спокоен живот и богато съществуване, докато не дошъл този, който сладкия живот прекъсва и близък от близък откъсва…

Приказка за Синдбад Мореплавателя

Разправят, че по времето на емира на правоверните халиф Харун ар-Рашид в Багдад живял човек на име Синдбад Хамалина. Бил беден човечец, печелел си хляба с онова, което пренасял върху главата си. Случило му се веднъж да носи тежък товар. Денят бил горещ, Синдбад се изморил, облял се в пот и му станало още по-горещо. Минал пред вратата на един търговец, отвътре го лъхнала прохлада, сякаш го пръснали с капки вода, там горещината изглеждала поносима. Пред вратата имало широка скамейка. Смъкнал хамалинът товара си и поседнал да си поеме дъх…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ЕДИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато хамалинът свалил товара от главата си, за да си почине и поеме дъх, откъм къщата на търговеца го лъхнал хладен ветрец, примесен с приятни аромати. Хубаво му станало на Синдбад, отпуснал се на крайчеца на скамейката и чул звън от струни на уд и гласове, които пеели хубави песни. Чул и гласовете на най-различни птици — гургулици, косове, дроздове, кеклици, гълъби и славеи. Удивил се човекът на всичко това, станало му много приятно, надникнал през вратата и видял голяма градина, пълна със слуги, роби, стражи и нахлебници — неща, които ги имат само царе и султани! Лъхнали го аромати на вкусни гозби от всякакви видове и миризми на отбрани вина. Вдигнал тогава хамалинът ръце към небето и възкликнал:

— Хвала на теб, боже, създателю, хранителю наш, че даваш без сметка, на когото си искаш! Боже, моля те, прости ми всички прегрешения, кая се за грешните си щения! Милостта ти прави богат онзи, когото обичаш, и просяк онзи, когото възненавидиш! Стопанинът на този дом явно има огромно благосъстояние! Ти си предопределил нему да отдъхва, докато други работят, да е щастлив, докато други като мене са обезсилени и унижени!

И произнесъл следните стихове:

Колко бедни мрат си без покой,

унижени от беди безброй!

          Ето — изморен присядам аз,

          натежава ми товарът всеки час!

Друг щастлив е — бедност той не знае,

никога не мъкнал е товари,

          в благоденствие, с пари живял,

          вечно спал е, после пил и ял!

А нали уж от едно сме семе,

като него съм, а той е като мене!

          Но дели ни пропастта проклета —

          той е виното, а аз — оцета!

Стига богохулствам! Боже, спри ме!

Да е вечно справедливото Ти име!

Синдбад Хамалина свършил добре подредената си песен, понечил да вдигне товара си и да си тръгне, но на вратата се показал млад слуга с хубаво лице, стройна снага и богати дрехи, хванал го за ръката и му рекъл:

— Влез да поговориш с господаря ми! Влез, той те кани!

Понечил Синдбад да се опре на слугата, за да не влезе, но нямал сили да направи това. Оставил товара си при привратника и влязъл в дома, който бил красив и величествен. В големия салон за гости видял уважавани личности и властни управници. Навсякъде ухаели най-различни цветя и благовония, на трапезата — най-отбрани и разнообразни ястия, плодове, ядки, вина от различни видове грозде и още — неволници хубавици с различни звучни инструменти и барабани. А посред всички седял човек внушителен, белотата била докоснала слепоочията му, бил хубавеляк в лице, едър на вид, от него се излъчвали достойнство, тежест, величественост и гордост. Стреснал се Синдбад Хамалина и си рекъл: „За бога, това местенце или е ъгълче от рая, или пък е дворец на цар или султан!“ Поздравил всички, целунал земята пред стопанина и се изправил с наведена глава…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ДВАНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че стопанинът поканил Синдбад да приседне. Седнал той, а стопанинът му заговорил любезно, приканил го да хапне от скъпите и редки вкусни ястия. Пресегнал се Синдбад Хамалина, хапнал си, докато се наситил, измил си ръцете и благодарил на всички.

— Добре си дошъл тук в този благословен ден! — казал стопанинът. — Как се казваш, човече? Какъв занаят ти взема силите?

— Господарю! — отговорил Синдбад. — Казвам се Синдбад Хамалина и нося на главата си хорските товари!

Стопанинът на къщата се усмихнал и рекъл:

— Трябва да знаеш, хамалино, че името ти е като моето! Аз също се казвам Синдбад, но ми викат Мореплавателя! Е, хамалино, повтори сега какво рече, докато стоеше пред вратата?

Притеснил се хамалинът, рекъл:

— Не ме срами, за бога! Умората, трудът и малкото, което човек държи в ръката си, го кара да казва и прави глупости и неприлични неща!

— От какво се боиш? — настоял стопанинът. — Ти ми стана като брат! Нека чуя какво каза — така ми хареса, като го чух да го приказваш при вратата! — хамалинът се принудил да повтори думите си. Много се зарадвал стопанинът и рекъл: — Хамалино! Ще ти разкажа всичко, което ми се случи и което си изпатих, преди да заживея в този разкош. Седни ей тук, на това място, за да ме гледаш по-добре! Защото съм достигнал това охолство и благоденствие след много труд, големи мъки и безброй ужаси! Колко съм страдал през това време от огромни грижи, че и от късмета си! Направил съм седем пътешествия. Всяко пътешествие е една чудна история, която пленява умовете. Всичко в тях е съдба и орис! Не може да се измъкнеш или да избягаш от онова, което ти е писано!

Приказка за първото пътешествие на Синдбад Мореплавателя

Моят баща беше търговец! Бе сред първенците и в града, и сред търговците. Имаше много пари и обилни блага. Но умря, когато бях още малко момче. Остави ми в наследство пари, имоти и несъбрани чужди дългове. Ядях хубава храна, пиех хубаво вино, дружах с млади мъже, обличах се в красиви дрехи, наслаждавах се на живота с другари и приятели. Доста време живях така, но накрая прекратих тези глупости, умът ми се върна на мястото си, забелязах, че парите ми се изчерпват и че времето на хубавите неща преминава. Почти всичко, което имах, се бе свършило, но аз усетих това късно и много се изплаших. Спомних си една приказка, която бях слушал от баща си — всъщност това са думи на господаря ни Сулейман бен Дауд, мир и на двамата! Та той е казал: „Три неща са по-добри от три други неща: денят на смъртта е по-добър от деня на раждането; едно живо куче е по-добро от седем умрели; гробът е по-добър от бедността!“

Станах, насъбрах колкото имах стари вещи и дрехи и ги продадох. Продадох и земите, и всичко, което ми бе подръка. Събрах три хиляди дирхама. Тогава ми хрумна да попътувам по чужди страни. Спомних си думите на един поет:

Величие дарява ти след труд съдбата,

безсънни нощи те очакват — но без плата!

        Морето само смелите с бисери дарява,

        ако не се удавиш, то ти се наслаждава!

Да дойде славата без труд — не може!

Това е губене на време — и е невъзможно!

Обмислих, после тръгнах, купих някои стоки и вещи, което е необходимо за морско пътуване, качих се на една гемия, стигнахме с няколко търговци до Басра, наехме голям кораб и потеглихме по моретата. Пътувахме дни и нощи, минавахме от остров на остров, от море в море, от бряг на бряг и навсякъде, където минавахме, купувахме, продавахме или заменяхме стока за стока.

Стигнахме до един остров, който бе като кътче от райска градина. Капитанът на кораба пристана край него, сви платната, хвърли котвите. Всички слязоха, стъкнаха се огнища, запалиха огньове и всеки се зае с работата си: едни готвеха, други перяха, трети се разхождаха. Аз бях сред онези, които се разхождаха край бреговете, после се посъбрахме на едно място да хапнем и пийнем, да се позабавляваме и повеселим. И точно тогава капитанът се загледа в брега и изкрещя високо:

— Ей, пътници, добри хора! Бързайте, качвайте се на кораба, оставяйте всичко и спасявайте живота си! Спасявайте душите си от гибел! Островът, на който сте, не е остров, а огромна риба, плуваща посред морето! На нея се е струпал пясък и тя се превърнала в остров, а с времето са поникнали и дървета! Когато запалихте огъня, тя е усетила, че й пари, и започва да се раздвижва! Сигурно ще се гмурне и всички ни ще повлече в морето! Спасявайте се!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ТРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Синдбад Мореплавателя за първото му пътешествие:

* * *

При тези думи на капитана пътниците се затичаха и занадпреварваха да се качат на кораба, като оставяха стоки, вещи, котли и огнища. Едни стигнаха до него, но други не успяха, островът се разтърси и се спусна към морските дълбини заедно с всички на гърба си. Затвори се над него морето развълнувано.

Бях между онези, които закъсняха да избягат. Потънах в морето заедно с рибата. Но всевишният Аллах ме спаси и ме отърва да не се удавя. Той ми прати едно голямо корито от онези, в които перяха на острова. Хванах се с ръка за него, възседнах го, поех си дъх и загребах с крака като с гребла, а вълните си играеха с мене и ме подхвърляха насам-натам. Капитанът бе вдигнал набързо платната и бе отпътувал с онези, които се бяха спасили, без да обърне внимание на онези, които се давеха. Вятърът и вълните ми помогнаха и ме довлякоха край висок остров с много дървета, надвесени над морето. Улових се за един клон на виснало надолу дърво и изпълзях на него. По този клон се промъкнах и на сушата. Краката ми бяха изтръпнали, по петите ми имаше следи от рибешки ухапвания.

Отпуснах се като умрял, зашеметен и замаян, и паднах в несвяст. Така съм лежал до второто утро. Събудих се и видях, че краката ми са се подули. Тръгнах, доколкото можех да вървя, понякога се плъзгах, понякога пълзях на колене. По острова имаше много плодни дръвчета и извори със сладка вода. Хапвах си от тези плодове, пийвах от водицата и така преживях няколко дни и нощи. Душата ми се оживи, духът ми се възвърна, движенията ми укрепнаха. Размислях, вървях край морския бряг, разглеждах божиите твари по дърветата. От един клон си направих бастун, на който се опирах при ходене.

Един ден, както се разхождах край брега, в далечината ми се мярна някакво същество. Помислих, че е звяр или морско животно. Тръгнах към него, загледан втренчено — оказа се, че край морския бряг е вързана едра кобила. Пристъпих към нея и тя изцвили. Изплаших се, понечих да се върна, но сякаш изпод земята изскочи някакъв човек, затича се към мене и викна:

— Кой си ти? Откъде си дошъл? Защо си пристигнал тук?

— Господине — отговорих, — чужденец съм! Бях на един кораб, потънах заедно с няколко души от него. Аллах ми даде едно корито, аз го яхнах и плавах с него, докато вълните ме изхвърлиха на този бряг!

Той ме изслуша, хвана ме за ръка и викна:

— Върви с мен!

Тръгнах аз, той ме свали в някакво подземие, въведе ме в голяма стая, сложи ме да седна, донесе ми ядене и ядох до насита — пък бях гладен! Отпусна ми се душата.

Човекът ме разпита кой съм, какъв съм и какво ми се е случило. Разказах му цялата си история. Зачуди се той на разказа ми, а аз запитах:

— За бога, разказах ти всичко, което ми се случи! Но и аз искам да знам кой си, защо седиш в това подземие, защо си вързал тази кобила край морския бряг?

— Ние сме няколко души, пръснати по различни краища на острова! — отговори той. — Коняри сме на цар Махраджан. Грижим се за всичките му коне. Всеки месец при пълнолуние докарваме тук кобили и ги връзваме край морския бряг. Скриваме се в това подземие. Привлечен от кобилешката миризма, тук дотърчава някой морски жребец. Излиза на сушата, оглежда се и като не вижда никого, възкача кобилата и си свършва работата. После иска да вземе кобилата със себе си, но тя е вързана и не може да тръгне. Жребецът се сърди, цвили, удря я с глава, рита я. Като чуем цвиленето му, разбираме, че вече е слязъл от гърба й, излизаме и започваме да крещим. Той се изплашва и се връща в морето. А кобилата забременява от него и ражда мъжко или женско конче, което струва цяла хазна пари. Та сега е времето морският жребец да излезе. Пък ако е пожелал Всевишният, ще те взема със себе си и ще те заведа при цар Махраджан. Ще ти покажа моята страна! Ако не се бе срещнал с нас, нямаше да видиш никого на това място, щеше да умреш от мъка! Никой нищо не би узнал за тебе! А сега ще оживееш и ще се върнеш в родината си!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ЧЕТИРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Синдбад Мореплавателя за първото му пътешествие:

* * *

И докато си разговаряхме, от морето изскочи някакъв жребец, изцвили, възкачи се на кобилата, направи с нея каквото му се искаше, слезе от гърба й, поиска му се да я вземе със себе си, но като не успя, започна да цвили и да рита. Тогава конярят грабна меч и щит, изскочи от вратата на подземието и завика на другарите си:

— Гонете жребеца!

Удари той с меча по щита, изскочиха още няколко души с пики, закрещяха. Жребецът се изплаши, избяга, намъкна се в морето, сякаш бе бивол, и изчезна под водата. Тогава надойдоха приятелите на коняря. Всеки водеше кобила. Заразпитваха ме кой съм, какъв съм, аз им разказах патилата си. Сприятелихме се, те разпънаха трапеза, поканиха и мен и аз се нахраних заедно с тях.

После всички станаха, възседнаха конете си, дадоха и на мен една кобила и потеглихме на път. Вървяхме, що вървяхме, стигнахме до града на цар Махраджан. Те влязоха при него, разказали му историята ми и той ме извика при себе си. Въведоха ме, изправиха ме пред него, аз го поздравих, той ми отговори на поздрава, разпита ме как съм се озовал тук, аз му разказах от начало до край какво ми се бе случило. Зачуди се той на всичките ми патила и рече:

— За бога, синко, но нали всичко е свършило с добро! Ако не ти е било писано да живееш, не би се спасил от бедата. Но, хвала на Аллаха, че си жив и здрав!

През следващите дни царят прояви към мен голямо уважение, приближи ме до особата си, изразяваше си съчувствието с думи и благодеяния. Назначи ме за чиновник в пристанището, възложи ми да записвам пристигащите кораби. Дълго време изпълнявах тези задължения, а той се отнасяше добре с мене и ме възнаграждаваше богато. Облече ме с пищни дрехи. При него бях начело на преводачите, защитавах интересите на поданиците му. Оставах до него дълги часове, а после отивах при морето и разпитвах търговците, идващи по суша и море, накъде е град Багдад, с надеждата, че някой ще знае и ще мога да тръгна с него и да се върна в страната си. Никой не знаеше накъде е този град, никой не можеше да ми каже как се отива нататък. Всичко това ме смущаваше, пък и дългото отсъствие от родината започна да ми дотяга.

Един ден влязох при цар Махраджан и заварих при него няколко индийци. Поздравих ги, те отговориха на поздрава ми. Заразпитваха ме за страната ми, аз им разказах. И ги запитах за страната им и те ми разказаха, че там имало хора от различни родове. Имало между тях шакирити, които били най-благородният им род, те никого не мразели и никому зло не сторвали. Имало и един род, наречен брахмани. Те никога не пиели вино, били щастливи, чисти, весели, забавни, имали много камили, коне и добитък. Разказаха, че индийският народ се дели на седемдесет и два клона.

Сред многото острови, които владееше цар Махраджан, имаше един на име Кабул. По цели нощи от там долитаха удари на тъпани и барабани. Жителите на централния остров и пътниците разправяха, че там живеели много умни хора.

По онова време видях риба, дълга сто стъпки. Видях също риба, която имаше лице на бухал. Много чудеса и страхотии видях по време на това пътуване, но много време ще мине, за да ви разкажа за всичко. Тъй или иначе, нито за ден не преставах да се разхождам из острова и да го разглеждам.

Един ден стоях на морския бряг и държах жезъла си, с който не се разделях. Точно тогава пристигна кораб с много търговци. Навлезе в пристанището, хвърли котва, капитанът сви платната и го привърза за сушата. Моряците извадиха целия му товар, а аз седях и записвах.

— Остана ли на кораба ти нещо? — запитах капитана.

— Да, господине! — отговори той. — В трюма на кораба имам още стока, но нейният стопанин се удави, а стоката му остана при нас на съхранение. Искахме да я продадем, да вземем, каквото ще вземем с документ и да отнесем парите на близките му в Багдад…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ПЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Синдбад Мореплавателя за първото му пътешествие:

* * *

— Как се казваше стопанинът на тази стока? — запитах аз.

— Казваше се Синдбад Мореплавателя! — отговори той. — Но нещастникът се удави!

Вторачих поглед в него, познах го и възкликнах:

— Капитане, та нали аз съм стопанинът на стоката, за която говориш! Аз съм Синдбад Мореплавателя, който слезе на онзи остров заедно с няколко търговци. Когато рибата, върху която се бяхме изкачили, мислейки я за остров, се раздвижи, ти ни извика да бързаме към кораба, ала аз не сколасах! Потънах, но всемилостивият Аллах ме спаси и ми прати едно от коритата, в които пътниците се перяха. Залових се за него, гребах с нозе, докато вятърът и вълните ми помогнаха да стигна до този остров! Спрях тук и Всевишният пак ми помогна — срещнах се с конярите на цар Махраджан и те ме доведоха при него. Аз му разказах за патилата си и той ми направи благодеяние, като ме назначи за писар в пристанището, и започнах да се прехранвам от службата при него. Той се отнася добре към мене! А стоката при тебе е моя стока, мое имане!

— „Няма сила и воля освен у всевишния и всемогъщ Аллах!“ — възкликна той. — Нямат вече хората нито вяра, нито срам!

— Защо говориш така, капитане? — възкликнах аз. — Аз ти разказах патилата си и ти ме чу какво ти казах!

— Ама и ти ме чу, като казах, че имам стока, чийто стопанин се е удавил! — викна той. — Искаш да си я присвоиш, без да имаш право! Не те ли е срам! Че нали ние видяхме как Синдбад потъна! И много пътници загинаха заедно с него! Никой от тях не се спаси! Как смееш да твърдиш, че си стопанин на тази стока?

— Капитане! — настоях аз. — Ако бе изслушал разказа ми, както трябва, и бе вникнал в думите ми, щеше да се убедиш, че съм прав! Лъжата е белег на лицемерие!

После разказах на капитана всичко, което ми се бе случило, откакто потеглих с него от Багдад, докато стигнахме до оня остров, където потънахме. Споменах му някои подробности, които знаехме само ние двамата. Накрая капитанът и търговците се убедиха в моята искреност и възкликнаха:

— За бога, не можехме да повярваме, че си се спасил и не си се удавил!

Те ми дадоха стоката. Намерих името си, записано върху товарите. Нищо не липсваше. Отворих един вързоп, измъкнах от него скъпоценна вещ, струваща много пари, дадох на един морж да ми я носи и отидохме при царя да му я подаря. Съобщих му, че това е корабът, с който съм пътувал, казах, че стоката ми е пристигнала цяла и невредима и че това е дар от тази стока. Много се чуди царят на това съвпадение, което доказваше, че моят разказ е бил истински. Обикна ме още повече и ме дари с много скъпоценности. Продадох товарите си с цялата стока, спечелих доста пари. Купих от този град много тамошни стоки и вещи и когато търговците решиха да си тръгнат, натоварих всичко на кораба. Отидох при царя, благодарих му за всички благодеяния, които ми бе сторил, и го помолих да ми разреши да потегля към родина и близки.

Качих се на кораба и потеглихме на път. Щастието ни съпровождаше, съдбата ни помагаше. Дни и нощи пътувахме, докато стигнахме до Басра. Бях радостен, че съм жив и здрав и че съм вече в родината си. От там потеглихме за Багдад с товари и стоки. Стигнах до моята махала, влязох в дома си, надойдоха близки и приятели. Купих си слуги, стражи, мамелюци, неволници и роби, накупих си къщи, градини и ниви. Много неща имах вече. Започнах пак да се събирам с приятели, да се срещам с лични хора. Бях вече нещо повече от преди. Постепенно забравих всички мъки, трудности, патила и ужаси от пътуването, тънех в удоволствия, радости, хранех се с хубави ястия, пиех отбрани вина. Това ми се случи през първото ми пътуване. Утре, ако е пожелал Всевишният, ще ви разкажа за второто от седемте ми пътешествия…

* * *

Синдбад Мореплавателя задържал дълго при себе си Синдбад Хамалина, дарил му сто мискала злато и казал:

— От днес си мой сътрапезник!

Благодарил му хамалинът, взел дара и се прибрал у дома. Мислил си какво ли не става, какво ли не се случва с хората, чудил се и не могъл да се начуди. Преспал, а като се съмнало, се върнал в къщата на Синдбад Мореплавателя. Щом влязъл при него, стопанинът веднага го сложил да седне до него, а когато дошли останалите му приятели, им сложил да хапнат и пийнат, разговаряли известно време, развеселили се и Синдбад Мореплавателя започнал да разказва:

Приказка за второто пътешествие на Синдбад Мореплавателя

Вече знаете, братя, че живях доста време най-разкошен живот, в радости и веселие…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ШЕСТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Синдбад Мореплавателя за второто му пътешествие:

* * *

Така си живях от добре по-добре, докато един ден не ми хрумна отново да тръгна по чужди страни. Прииска ми се да въртя пак търговия, да разглеждам страни и острови и да трупам печалби. И когато си внуших това, измъкнах доста от парите си, купих с тях стока и неща, нужни за път, опаковах ги и отидох на морския бряг в Басра. Намерих там хубав нов кораб със здрави тъкани платна и с много пътници. Заедно с няколко търговци качихме стоките си на него и същия ден попътният вятър ни понесе в морето.

Пътувахме от море в море, от остров на остров. Всякъде, където отидехме, се срещахме с търговци и сановници, с продавачи и купувачи. Продавахме, купувахме, обменяхме си стоки. И така продължихме да пътуваме, докато съдбините не ни отнесоха на един хубав остров с много дървета от плодове натежали, с аромати на цветя разцъфтели, с ветрове приятни и реки прохладни. Но по него нямаше нито един дом, не се усещаше мирис на огън. Хвърли капитанът котва, излязоха пътници и търговци да поразгледат какви дървета и птици има по него.

Излязох и аз с няколко души, приседнах край извор с бисерна вода. Бях си взел нещо за хапване, та поседнах да похапна. Лъхна ме прохладен ветрец. Небето бе безоблачно. Приспа ми се, отпуснах се и потънах в сън, опиянен от приятния зефир и омайните ухания. А когато се събудих, около мене нямаше ни човек, ни джин! Корабът с пътниците бе отплавал и никой не се бе сетил за мене, нито от търговците, нито от моряците. Забравили ме бяха.

Ядосах се, разгневих се, главата ми сякаш се цепеше от мъката, от тъгата и умората, които ме обхванаха за миг. Нямах нищо у себе си, нито за ядене, нито за пиене. Бях сам-самичък. Душата ми бе изтощена и отчаяна. Казах си: „Не всеки път, като се ходи за вода, гърнето остава цяло. Макар и да се спасих предишния път и срещнах хора, които ме изведоха от пустинята на заселена земя, този път едва ли ще се намери някой, който да ме отведе при хората!“ Вървях, плачех и се вайках за живота си. Ругаех душата си за това, което бе сторила, че на нея й бе хрумнало да пътувам и да се моря след доволството, в което живеех в моя дом и родина, имах и хубаво ядене, и хубаво пиене, и хубави дрехи, нямах нужда нито от пари, нито от стоки. Вървях и съжалявах защо бях напуснал Багдад и бях тръгнал по моретата, и то след като толкова си бях препатил при първото пътешествие, че едва не загинах. Продължавах да крача бързо, сякаш бях полудял. Мятах се насам-натам, не можех да седя на едно място. После се покатерих на високо дърво и се заоглеждах отгоре. Виждах само небе, вода, дървета, птици, острови и пясъци.

Когато наострих взора си, забелязах в далечината нещо бяло и огромно. Слязох от дървото и тръгнах нататък. Не спрях, докато не стигнах до него. Бе високо бяло кубе, стеснено в горния си край, основата му бе като огромен кръг. Пристъпих към него, заобиколих го и не видях никаква врата. Нямах нито сили, нито възможности да се изкатеря по него — бе много гладко и много стръмно. Отбелязах си мястото, където бях спрял, и заобиколих кубето, за да измеря окръжността му — бе цели петдесет крачки. Седнах и се замислих как все пак бих могъл да вляза в него. Денят бе вече към края си, слънцето клонеше към залез. Изведнъж то изчезна и небето потъмня. Мина ми през ум, че може да е засенчено от облак, пък бе лятно време! Зачудих се, вдигнах глава и се загледах. Тогава видях някаква огромна птица с грамадно тяло и широки криле, която кръжеше в небесата — именно тя бе закрила лицето на слънцето и бе засенчила острова…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И СЕДЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Синдбад Мореплавателя за второто му пътешествие:

* * *

Тогава си спомних един разказ, който преди много време бях чувал от един пътник — на някакъв остров живеела голяма птица, наречена Рух, чиито пилета тежали колкото слонове. Разбрах, че кубето, което бях видял, е било едно от яйцата на тази птица. Дивях се — какви твари все пак е създал Всевишният! А птицата си кацна върху кубето, покри го с крилете си, опъна краката си назад, заби нокти в земята и заспа.

Надигнах се, развих чалмата от главата си, усуках я и я опънах като въже. Увих го около кръста си, завързах се с единия край, другия вързах на крака на птицата, затегнах го здраво и си рекох: „Дано пък това чудо ме отнесе в някоя заселена страна — по-добре ще е, отколкото да кисна на този остров!“

Цялата нощ останах буден от страх да не би птицата да излети, без да усетя. Когато се зазори и утрото просветна, тя се надигна над яйцето си, изкряска и политна заедно с мен във въздуха, стори ми се, че вече докосвам небесните облаци. После се спусна и кацна върху някакво възвишение. Побързах да развържа възела от крака й. Много ме бе страх от нея, но тя не ме забеляза, нито ме усети. Отдръпнах се. Птицата грабна нещо в ноктите си и пак полетя. Като се вторачих, видях, че е понесла огромна змия. Потръпнах.

Станах и се огледах. Намирах се на някаква височина, долу се протягаше широка и дълбока долина, а от другата й страна във височините се издигаше висока и стръмна планина. Наругах се за стореното, помислих си: „Поне да бях останал на острова — там бе по-добре, отколкото в това пустинно място. Там поне имаше какво да се хапне, ако не друго — някой плод, можеше да се пие вода от потоците му! А тук — нито плодове, нито дървета, нито потоци!“

Събрах сили и тръгнах. Забелязах, че земята бе от елмази, същите, с които правят накити и ги вграждат в скъпоценни метали — това е твърд и сух камък, в който не влиза ни желязо, ни скала! Само с оловен камък някой може да отчупи късче от него или да го разтроши! Долината бе пълна със змии, всяка голяма колкото палма. Те изпълзяват само нощем, защото денем ги е страх да не би птицата Рух или някой орел да ги грабне и да ги разкъса. Вървях по тази долина и съжалявах за онова, което бях направил.

Бе привечер. Крачех и се оглеждах да намеря място, където да пренощувам. Боях се от змиите, забравих да ям или да пия, мислех си за лошия си късмет. Наблизо ми се мярна пещера. Отидох при нея и видях, че входът й е тесен. Вмъкнах се вътре. При входа й имаше голям камък. Изтърколих го и я затворих с него отвътре. Помислих си, че щом съм влязъл, вече съм на сигурно място, сутринта ще изляза и ще видя какво ще реши съдбата.

Полегнах навътре и изведнъж забелязах голяма змия, която лежеше върху яйцата си посред пещерата. Целият се разтреперих, присвих се и оставих живота си в ръцете на предопределението. Цялата нощ стоях буден, а когато се развидели, избутах камъка от входа на пещерата. Излязох като пиян, отпаднал от нощната безсъница, от глада и страха. Пак тръгнах из долината.

И както вървях, до мен тупна голям животински труп. Учудих се, защото никого не виждах. Тогава си спомних един разказ, който бях чувал от търговци и пътешественици, че в планините, където се раждат елмазените камъни, имало много страхотии. Но търговците, които добиват този камък, си имат свои хитрости, за да стигнат все пак до него. Те вземат шиле, одират го, почистват го и го хвърлят от планината в долината, където е този камък. Той пада и тъй като е мокро, по него се налепват елмази. Търговците го оставят там някой ден, докато го забележат орли или птици Рух. Те се спущат отгоре заради месото, грабват го в ноктите си и излитат към планината. Тогава търговците излизат, започват да им крещят и да ги плашат, за да изпуснат месото, а те да оберат полепналите по него елмази. Само по този начин може да се стигне до елмазените камъни…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ОСЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Синдбад Мореплавателя за второто му пътешествие:

* * *

И като гледах трупа, си спомних за тази хитрост. Станах, поотдалечих се, посъбрах доста от камъните, напълних джобовете, полите на дрехата си, пояса, чалмата. Събрах колкото можах, и ето че до мене падна още един голям животински труп. Вързах се за него с чалмата, сложих го на гърдите си и легнах по гръб под него. Превърнах се във висока купчина, която стърчеше над земята. Не след дълго един орел кацна върху трупа, сграбчи го с ноктите си и полетя във въздуха заедно с мене. Летя, що летя, кацна върху планината и спусна плячката до себе си. Понечи да я клъвне, но отнякъде се разнесе такъв шум, такава врява, че орелът се стресна и отлетя. Отвързах се от трупа, дрехите ми бяха изцапани с неговата кръв. Изправих се. Ето че се появи и търговецът, който бе изплашил орела, затича насам и ме видя. Нито дума не можа да каже, толкова се изплаши и ужаси. После пристъпи към трупа, обърна го и като не намери нищо по него, викна:

— О, беда! „Няма сила и воля освен у всевишния Аллах!“ „Да пази Аллах от проклетия дявол!“ Каква загуба! Какво ще правя сега? — а когато се приближих до него, той ми викна: — Кой си ти? Защо си се появил на това място?

— Не бой се! — отговорих му аз. — Не се страхувай! Аз съм най-обикновен човек. Бях търговец. Дълга е историята ми, странни са патилата ми. Не бой се, нося нещо, което ще те зарадва! Събрах доста от тези елмази и ще ти дам толкова, колкото да ти стигнат за цял живот! Всяко късче, което нося, е по-добро от всяко друго, което би получил по друг начин!

Човекът ми благодари, заговорихме се. Ето че и други търговци, подочули разговора ни, дойдоха при нас. Те се струпаха, поздравяваха ме, приветстваха ме с избавлението, взеха ме със себе си, аз им разказах цялата си история. Дадох на стопанина на трупа, за който се бях завързал, много елмази. Зарадва се той, благодари ми и каза:

— Хвала на Аллаха, който те е дарил с нов живот! Няма човек, който да е попаднал на онова място и да се е спасил!

Пренощувахме в приятно и сигурно място. Бях много радостен, че съм се спасил от долината със змиите и съм стигнал до обетованата земя. Когато се съмна, тръгнахме по билото на планината. Вървяхме, що вървяхме, стигнахме до голяма хубава градина, засадена с камфорови дървета. Под всяко дърво могат да се съберат до сто души на сянка. Ако някой иска да си вземе камфор, той пробива короната на дървото. От дървото потича камфорова вода, която тутакси се втвърдява като клей — това е медът на това дърво. После то изсъхва и се превръща в съчки.

На този остров има и животно, наречено каркадан. То пасе по него, както у нас пасат кравите и биволите, но има тяло, по-голямо от камила, и се храни с пиявици. Голям звяр е, има голям рог на носа си, дълъг десет лакътя, а върху него има човешки образ. Общо взето, прилича и на крава. Моряци и пътници, пътуващи по далечни води и земи, разправят за него следното: Животното, наречено каркадан, може да носи голям слон върху рога на носа си и да пасе с него по острова и бреговете му, без да усети тежестта му. Слонът умира върху рога, от слънчевата горещина неговата лой се стопява и потича по главата на каркадана, влиза в очите му, той ослепява и не може да вижда. Тогава идва птицата Рух, грабва го в ноктите си и го носи на пилетата си да ги нахрани. По пътя замених няколко елмаза с дрехи и дребни предмети, търговците ми ги даваха, а освен това купуваха от мен още камъни срещу динари и дирхами.

Вървяхме, що вървяхме, аз разглеждах чуждите страни, от долина в долина, от град в град и се удивлявах на творенията на Аллах. Продавахме, купувахме, докато накрая стигнахме до град Басра. Починах там няколко дни и се завърнах в Багдад…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ДЕВЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Синдбад Мореплавателя за второто му пътешествие:

* * *

Дойдох в махалата, влязох в своя дом. Имах много елмази, пари, стоки, предмети. Срещнах се с роднини и близки, раздавах милостиня, дарих всичките си познати и приятели. Започнах да се храня вкусно, да си пийвам добре, да се обличам с хубави дрехи, да пирувам и да се веселя. Забравих всичко, което бях препатил. Заживях спокоен живот с широка душа и отпуснато сърце, весело и доволно. Всеки, който бе чул, че съм се върнал, идваше, разпитваше ме за моето пътешествие, за чуждите страни и народи. А аз разказвах за всичко, което бях преживял и препатил.

* * *

И Синдбад Мореплавателя добавил накрая:

— Утре, ако е пожелал всевишният Аллах, ще ви разкажа за третото си пътешествие. То е още по-чудновато от предишните.

Така той свършил разказа си, а Синдбад Хамалина го слушал и се чудил. Вечеряли заедно. Синдбад Мореплавателя дал на Синдбад Хамалина сто мискала злато, той ги взел и тръгнал към дома си, като му благодарил и го възхвалил. Когато се съмнало и просветляло, той се събудил, произнесъл утринната си молитва, пак отишъл в дома на Синдбад Мореплавателя, както той бил пожелал, влязъл при него и поседял, докато се събрали останалите му приятели и другари. Повеселили се заедно и Синдбад Мореплавателя заразказвал:

Приказка за третото пътешествие на Синдбад Мореплавателя

Чуйте, братя, моя разказ за третото ми пътешествие. То е по-чудновато от двете предишни.

Както ви казах, когато се върнах от второто си пътешествие, бях много радостен. Така живях известно време в Багдад щастлив, богат и доволен. Но възжела душата ми пак да пътувам и разглеждам чужди земи. Дощя ми се пак да потъргувам, да печеля, да трупам пари, а нали всяко зло се ражда в душата! Реших се накрая и купих стоки, стегнах ги за път, пренесох ги от Багдад в Басра. Там видях голям кораб с много търговци и пътници, все добри хора, с добри моряци. Качих се при тях и потеглихме. Пътувахме спокойно и с печалба от море в море, от остров на остров, от град на град. Навсякъде, където спирахме, се разхождахме, купувахме, продавахме и бяхме весели и доволни.

И един ден, както плавахме по морето разбунтувано, от вълни развълнувано, капитанът сви платната, хвърли котва, заскуба брадата си, разкъса дрехите си от мъка и изохка високо:

— Трябва да знаете, добри хора — каза той, — че вятърът надделя над нас и ни завлече посред морето, а съдбата ни хвърли за наше нещастие към Планината на мъхнатите. Това са същества, подобни на маймуните! Няма човек, който да е стигнал дотук и да се е измъкнал жив! Сърцето ми предусеща, че всички ще загинем!

Не бе свършил думите си, когато мъхнатите маймуни надойдоха и обкръжиха кораба. Бяха много, пръснати като скакалци по морските вълни и по кораба. Бояхме се, да не би, ако ударим, убием или изхвърлим някоя, да ни погнат, защото бяха прекалено много, а множеството побеждава и най-смелите. Изплашени, ги оставихме да грабят стоките и имането ни.

Това бяха най-грозните зверове, които съм виждал. Имаха косми като черна непрана вълна, лицата им бяха ужасни, никой не разбираше от човешка дума или знак. Имаха жълти очи, а иначе бяха черни и дребни — всяко от тях бе високо едва четири човешки педи. Катереха се по въжетата на мачтите, изпокъсаха ги, корабът бе подхванат от вятъра и се вряза в сушата. Вързаха всички търговци и пътници, изведоха ги на острова, взеха от кораба всичко важно и ценно и ни откараха навътре в тяхната земя. След това ни изоставиха. Не знаехме накъде да вървим, нито къде ни бе запокитила съдбата.

Така останахме на тоя остров, хранехме се с плодовете му, утолявахме жаждата си от потоците му. Веднъж забелязахме в далечината посред острова да се издига някакъв дом. Оказа се дворец с дебели колони, високи стени и с отворена двукрила порта от абаносово дърво. Влязохме вътре и видяхме вътрешен двор, приличащ на голяма кошара, оградена от висока ограда с врати по нея. По средата му имаше нещо като ложе, до него — прибори за готвене, окачени върху ченгели, а наоколо — много разхвърляни кости. В двора нямаше никого.

Спахме до привечер. Изведнъж земята под нас се разтресе, гръм разтърси и въздуха. При нас от горния кат на двореца слезе огромно същество, подобно на човек, цялото черно, със снага, висока колкото огромна палма, с очи като нажежени въглени, със зъби като на глиган, с уста, огромна колкото гърлото на кладенец, с устни като на камила, виснали до гърдите му, с уши като две одеяла, спуснати на раменете му, и с нокти на ръцете като на лъв. Едва не изпаднахме в несвяст, ужасени, загубихме ума и дума, от страх бяхме като мъртви…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ДВАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Синдбад Мореплавателя за третото му пътешествие:

* * *

Когато слезе в двора, той поседна за малко върху ложето, после се изправи, дойде при нас, сграби ме в ръката си, вдигна ме над земята, опипа ме с пръсти. В ръката му бях като залък. А той ме опипваше, както месар опипва овца за клане. От прекалената умора на пътуването по мене не бе останало никакво месо. Пусна ме, хвана друг измежду останалите, заобръща го и го заопипва, както правеше с мен, остави и него. Така ни опипва един след друг, докато стигна до капитана. Той му хареса. Хвана го, както месар хваща животното за клане, притисна го към земята, настъпи с крак шията му и тя се строши. После донесе дълъг шиш, наниза го на него, запали силен огън, намести над него шиша с нанизания капитан и го заобръща над жаравата, докато се изпече. Сне го от огъня, сложи го пред себе си, почисти го от костите, както се почиства кокошка, започна да къса от месото му и да се храни. Яде, що яде, докато го изяде целия, оглозга и костите му и когато от него не остана нищо, изхвърли оглозганите кости в двора на двореца си. После поседна, изтегна се и заспа на скамейката. Хъркаше тъй, сякаш гръмотевици гърмяха по небето. Така спа до сутринта, после стана и отиде нанякъде. След заминаването му дойдохме на себе си. Излязохме навън. Тръгнахме из острова да намерим местенце да се скрием или да избягаме. Ужасно бе да чакаме да ни пекат на жарава. Лутахме се целия ден, накрая привечер пак се озовахме пред двореца. Подгонени от силния страх, влязохме вътре и приседнахме като агнета на заколение. Не след дълго земята пак потрепери и се показа онова черно същество. Започна пак да ни обръща един по един и да ни опипва, докато един от нас му хареса. Стори с него същото, както с капитана. Опече го, изяде го и заспа на скамейката. Спа цяла нощ и хърка, а когато се съмна, стана и тръгна. Събрахме се и заговорихме един през друг:

— За бога — каза един, — да се хвърлим в морето и да се издавим! Тъй ще е по-добре, отколкото да умрем изпечени!

— Слушайте какво ще ви кажа! — заговори друг. — Нека измислим хитрост и убием великана. Само тъй ще се отървем от злините му.

— Чуйте и мен, братя! — заговорих аз. — Докато измислим как да го убием, нека посъберем греди, да пренесем най-подходящите и да си направим сал вместо кораб. Когато го убием, ще се качим на сала и ще отпътуваме в морето, докато мине някой кораб и се качим на него. Дори да не успеем да го убием, пак ще отплаваме в морето, че наистина е по-добре да се издавим, отколкото да бъдем заклани, изпечени и изядени. Останем ли живи — слава на Аллаха, издавим ли се — ще умрем като мъченици!

Договорихме се и започнахме работа. Събрахме греди, направихме си сал, вързахме го край брега, сложихме в него храна и се върнахме при двореца. Когато се мръкна, земята потрепна под нас и отново се появи черният великан, свиреп като зло куче. Заобръща ни, заопипва ни, избра си един от нас и направи с него същото, както с предишните двама. Изяде го, заспа на скамейката и захърка.

Ние станахме, взехме два железни шиша от неговите, заровихме ги в силната жарава, пристъпихме към спящия великан и ги забихме в очите му. Притиснахме ги с все сила и решителност, забучихме ги надълбоко и очите му се пукнаха. Ревна той високо, трепнаха сърцата ни от страх. Седна на скамейката, която се огъна под огромната му тежест и започна да ни търси, но ние се разбягахме. Бе ослепял и не ни виждаше. Тръгна пипнешком към портата, излезе и продължи да крещи. Вървеше и ни търсеше. Неочаквано се върна с двама други великани, по-големи и по-страшни от него. Притичахме до приготвения сал, отвързахме го, качихме се на него и го изблъскахме в морето. Тримата ни преследваха, всеки мъкнеше огромна скала. Започнаха да ни замерят с тях. Повечето от нас погинаха под тези камъни, останахме живи само трима…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Синдбад Мореплавателя за третото му пътешествие:

* * *

Салът ни изведе на някакъв остров. Вървяхме по него до края на деня. Поспахме малко, а когато се събудихме, видяхме, че ни е заобиколила огромна змия. Тя се насочи към един от нас, глътна го отначало до плещите, а после и целия. Чухме как костите му се трошат в корема й. Ужасихме се от станалото, оплакахме другаря си.

— За бога! — споделихме един с друг. — Какви ужаси ни сполетяха, всяка смърт е по-страшна от предишната!

Тъкмо се бяхме зарадвали, че сме се отървали от великана, но ето че радостта ни секна. Станахме, тръгнахме по острова, хапнахме от плодовете му, пийнахме от потоците му и така — до следващата вечер. Намерихме едно дебело и високо дърво и заспахме на него. Бях се покачил на самия му връх. Когато се съмна, змията се появи отново. Огледа се, после се насочи към дървото, на което бяхме ние, покатери се по ствола му, стигна до моя другар, налапа го до плещите, спусна се с него по дървото, глътна го целия и аз чух как костите му се трошат в корема й. Така изчезна целият пред очите ми. После змията си отиде, а аз останах на дървото цялата нощ.

Когато се съмна и просветля, слязох от дървото примрял от ужас. Дощя ми се да се хвърля в морето и да се отърва от този свят, но не ми бе лесно да се разделя с живота — скъпо нещо е душата! Вързах една греда напреки на краката си, втора — от лявата ми страна по дължина на тялото, трета — от дясната ми страна, четвърта — напреки през корема и пета — особено дълга и широка — напреки през шията успоредно на онази при краката. Отпуснах се с всичко това по мене на земята. Заспах между гредите — те ме обгръщаха сякаш се намирах в някаква тръба. Когато се мръкна, змията отново се появи. Тя ме забеляза, изпълзя до мене, но не успя да ме налапа — гредите ме пазеха отвсякъде. Въртя се около мене, но все не успяваше да ме стигне, а аз я гледах очи в очи. Бях примрял от страх. Змията ту се отдалечаваше, ту отново приближаваше, а аз лежах и всеки път, когато тя понечваше да стигне до мене и да ме погълне, гредите, които ме стискаха от всички страни, не й позволяваха. Това продължи от залез-слънце до зори. Небето се развидели, слънцето изгря и змията си отиде разгневена и недоволна. Протегнах ръка и развързах гредите от себе си. Станах и закрачих по острова, докато не стигнах до другия му край. Хвърлих поглед към морето и видях кораб. Отчупих голям клон от някакво дърво, замахах с него и закрещях. Щом ме забелязали, на кораба си рекли:

— Я да видим какво е това там — май е човек!

Приближиха до брега, чуха виковете ми, дойдоха и ме качиха на кораба. Разпитаха ме какво съм, що съм, и аз им разказах всичко, което ми се бе случило. Те дълго се дивиха на разказа ми, после ми дадоха дрехи да се облека, сложиха ми и храна. Ядох до насита. Напоиха ме с чиста студена вода. Успокои се сърцето ми, отпусна се душата ми, обхвана ме блаженство.

Така пътувахме, що пътувахме с попътни ветрове и с помощта на Всевишния, докато стигнахме до остров на име Салахита, където хвърлихме котва. Слязоха всички търговци и пътници, изнесоха стоките си да направят алъш-вериш. Капитанът се обърна към мен и рече:

— Чуй какво ще ти кажа! Ти си беден чужденец. Разказа ни какви ужасии си преживял. Искам да ти даря нещо, което ще ти помогне да се завърнеш в родината си и там да ме благославяш!

— А и щом дарът ще е от тебе благословията ще е от мен! — отговорих аз.

— С нас пътуваше един човек! — каза той. — Изгубихме го и не знаем дали е жив или мъртъв — никаква вест нямаме от него. Ще ми се да ти дам един товар, за да го продадеш на този остров и да съхраниш спечеленото. Ще ти платим по нещо за труда и услугата, а каквото спечелиш, ще го върнем в Багдад, ще намерим близките му, ще им върнем останалата стока и парите от продаденото. Приемаш ли да слезеш на този остров и да го продадеш, както правят другите търговци?

Възхвалих го и му благодарих, а той нареди на двама хамали и на моряците да разтоварят стоката на острова и да ми я предадат.

— Капитане! — заговори корабният писар. — Каква е тази стока, която разтоварват хамалите? На чие име да я запиша?

— Запиши я на името на Синдбад Мореплавателя, който бе с нас и се удави край някакъв остров! — отговори той. — Нямаме никаква вест за него! Искаме този чужденец да я продаде и да получи цената й, пък ние ще му дадем нещичко за труда и услугата, а остатъка ще върнем в Багдад. Ако го намерим — ще му върнем остатъка, ако ли не — ще я платим на близките му в Багдад!

Що чух думите на капитана, който спомена, че товарът е на мое име, аз си помислих: „Ама за бога, нали аз съм Синдбад Мореплавателя, как така да съм потънал край някакъв остров!“ Премълчах, изчаках търговците да слязат на сушата, а сам отидох при капитана на кораба и рекох:

— Господине, а ти знаеш ли какво е станало със стопанина на стоката, която искаш да продавам?

— Нищо не знам! — отговори той. — Беше от Багдад и се казваше Синдбад Мореплавателя. Бяхме спрели край някакъв остров, той се изгуби и оттогава нищо не сме чували за него! Сигурно е загинал!

— Капитане на моето избавление! — възкликнах аз. — Знай, че аз съм Синдбад Мореплавателя и не съм се удавил. Когато ти хвърли котва край острова и търговците и пътниците слязоха на брега, аз слязох с всички. Носех си нещо за хапване, но мястото толкова ми хареса, че ме налегна сън. Заспах, а когато се събудих, не видях нито кораба, нито някой около мене! Това имане си е мое, тези стоки са си мои! Всички търговци, които събират елмази в Елмазената долина, ме видяха и ще се закълнат, че аз съм Синдбад Мореплавателя.

Когато чуха думите ми, пътниците и търговците се струпаха около мене. Едни ми вярваха, други — не! Но когато един търговец ме чу да споменавам Елмазената долина, пристъпи към мене и заговори:

— Хора, чуйте какво ще ви кажа! Вече ви разказах, че най-удивителното нещо, което съм видял в пътуванията си, стана, когато хвърляхме животински трупове по Елмазената долина. И аз както обикновено хвърлих един, но когато птицата го измъкна, заедно с него излезе човек. Тогава вие не ми повярвахте. Ето това е човекът, който се бе завързал за трупа! Той ми даде няколко много скъпи елмазени камъка, каквито другаде няма, и ме възмезди много повече, отколкото бих получил чрез този леш! Той пътува с мене, докато стигнахме в Басра, а после замина за своя град! Той е! Ей го! Той ни каза, че се казва Синдбад Мореплавателя, разказа ни как корабът отпътувал и го оставил сам на онзи остров! Този човек се появи сред нас, само и само да повярвате в разказаното от мене! Цялата тази стока е негова! Разказа за нея още когато го спасихме, и по всичко е ясно, че не е лъгал!

Когато капитанът го изслуша, реши да си послужи с хитрост. Дойде при мен, заразглежда ме и запита:

— А какъв нишан носи твоята стока!

— Нишанът на стоката ми е такъв и такъв! — отговорих аз.

После му разказах някаква случка, известна само на двама ни, която се случи, когато се качих на кораба му в Басра, и той се убеди, че аз съм Синдбад Мореплавателя.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Синдбад Мореплавателя за третото му пътешествие:

* * *

При това положение аз се разпоредих със стоките си по своя воля. Спечелих много от тях, поздравявах себе си, че съм останал жив и здрав и че така щастливо нещата ми са се върнали при мене. Така ние продавахме и купувахме от остров на остров, докато стигнахме до страната Синд. Направихме си и там алъш-вериша.

А в това море видях безброй чудеса. Видях риба, която приличаше малко на крава и малко на магаре. Видях птица, която живее в седефена мида, снася яйцата си и ги мъти в нея върху водата и никога не излиза на суша.

Така пътувахме с благоволението на Всевишния и попътни ветрове тласкаха гемията ни, докато най-сетне стигнахме Басра. Останах там няколко дни, после потеглих за Багдад. Отидох в моята махала, влязох в дома си, поздравих близки, приятели и другари. Бях щастлив, че съм жив и здрав, че съм се завърнал в страната си, в своя град и дом, при близките си. Раздадох милостиня и подаръци, дарих вдовици и сираци, събрах се с приятели и любими. И така ядох, пих, в радости се веселих, забравих всичко, което ми се бе случило, какви патила и ужаси бях препатил. Пък и голямо богатство бях спечелил през това пътуване…

* * *

После Синдбад Мореплавателя се разпоредил да изплатят на Синдбад Хамалина, както обикновено, сто мискала злато. Наредил да сложат трапеза, всички се навечеряли и се дивили на чудесиите от разказа. След вечерята се прибрали по домовете си. Синдбад Хамалина взел отделеното му злато и също се прибрал в дома си. Пренощувал, а когато се съмнало, пак отишъл при Синдбад Мореплавателя, който го посрещнал с радост, сложил го да поседи до него, докато дойдат и останалите му приятели. Сложили маса, яли, пили и се веселили, докато Синдбад Мореплавателя заразказвал:

Приказка за четвъртото пътешествие на Синдбад Мореплавателя

Знайте, братя, че след като се върнах в Багдад и се събрах с приятели, близки и любими, живях в огромно доволство, радост и благоденствие. Големите печалби ме накараха да забравя всичко, което ми се бе случило, живеех охолно и весело. Но точно тогава отвратителната ми душа ме тласна пак на път към чужди страни, дощя ми се да се срещам с различни хора, да продавам стоки и да печеля. И щом се реших на това, накупих скъпи стоки, стегнах множество денкове, повече, отколкото преди, отпътувах от Багдад за Басра, натоварих стоката си на един кораб и заедно с няколко големи търговци тръгнахме на път.

Пътуването бе приятно. Изминахме доста дни и нощи път, плавахме от море в море, от остров на остров, докато един ден духнаха многопосочни ветрове. От страх да не потънем капитанът хвърли котва и спря насред морето. И както се молехме и уповавахме на Всевишния, изведнъж задуха силен вятър, който разкъса платната и разби кораба на парчета, а хората потънаха заедно с всичките си стоки и пари. И аз потънах. Половин ден се държах над водата и се бях отказал вече да живея, когато Всевишният се смили над мене и ми подаде парче дъска от строшения кораб. Улових се за нея заедно с няколко търговци. Прилепихме се един до друг, възседнахме дъската, гребахме с крака, а вълните и вятърът ни помагаха. Така прекарахме един ден и една нощ. На втория ден призори вятърът заудря в лицата ни, морето се разбунтува, вдигнаха се огромни вълни, които ни изхвърлиха на някакъв остров. Бяхме полумъртви от безсъние, умора, студ, глад, страх и жажда.

Тръгнахме по брега. Намерихме някакви растения, хапнахме, колкото да запушим гърлото и да залъжем стомаха. Нея нощ пренощувахме на брега, а когато се съмна и слънцето ни освети, станахме и се пръснахме из острова. В далечината зърнахме някаква сграда. Тръгнахме към нея и вървяхме, докато стигнахме пред портите й. И както бяхме застанали, изскочиха някакви голи хора и без да кажат дума, ни грабнаха и ни отведоха при царя си. Донесоха някаква непозната храна, каквато през живота си не бяхме виждали. Душата ми не я прие и не хапнах от нея.

Когато хапнаха от храната, приятелите ми изгубиха ума си, започнаха да лапат като луди и държанието им бързо се промени. После им донесоха кокосово масло, напоиха ги с него и ги обмазаха. Когато пиха от това масло, очите им потънаха в лицето, те се нахвърлиха отново върху същата храна и ядоха много повече, отколкото обикновено. Обхванаха ме огромна тревога и страх пред тези голтаци. Когато ги огледах, разбрах, че са огнепоклонници и че царят им е гул. Всеки чужденец, който се появяваше в страната им, когото видеха или срещнеха из долината и по пътищата, те го отвеждаха при царя си, хранеха го с тази храна, мажеха го с това масло, коремът му се издуваше, нещастникът изгубваше ума си, мислите му изчезваха и той се превръщаше в угоена камила. А те пък му даваха да яде все повече от тази храна и да пие от това масло, за да затлъстее и надебелее, та после да го заколят и да нахранят царя си. А царските велможи пък ядяха човешкото месо сурово.

Когато видях всичко това, обхвана ме огромна тревога за мен и за приятелите ми. Откакто бяха изгубили ума си, те не осъзнаваха какво правят с тях. Предадоха ги на един, който всеки ден ги извеждаше да пасат като говеда. А аз от силния страх и от глада останах без сили, отслабнах, месото ми изсъхна. Щом видяха състоянието ми, оставиха ме на свобода и ме забравиха. Никой не си спомняше за мен и въобще не им минаваше през ума, че някой ден ще се изхитря и ще се измъкна от това място.

Тръгнах аз из острова, отдалечих се от онова място и видях някакъв пастир, който седеше върху възвишение сред равнината. Бе човекът, комуто бяха предали приятелите ми, за да ги пасе. Щом ме зърна, той разбра, че умът ми си е на мястото и че съм избягнал съдбата им. Направи ми отдалече знак: „Върни се назад, върви по пътеката — от дясната ти страна и тя ще те изведе на Царския път!“

Върнах се назад, както ми бе подсказал човекът, видях пътеката отдясно, тръгнах по нея. Слънцето се скри от погледа ми, стъмни се. Седнах да почина. Исках и да поспя, но сънят не идваше над очите ми поради силния страх, глад и умора. В полунощ станах и пак тръгнах на път. До разсъмване вървях през хълмове и долини, уморих се, огладнях, ожаднях. Започнах да ям листа от тревите и храстите. После пак тръгнах. И така — цял ден и цяла нощ. Огладнеех ли — хапвах си трева. Това продължи седем дни и нощи, когато забелязах нещо да се мержелее в далечината. Тръгнах нататък, но стигнах едва при залез-слънце. Видях отдалеч някакъв непознат град, но сърцето ми се боеше след всичко преживяно. Неочаквано видях хора да събират зърна чер пипер в полето. Доближих ги, те ме забелязаха, затичаха се към мене, заобиколиха ме от всички страни и заразпитваха:

— Ти кой си? Откъде се появи?

— Хора — отговорих, — аз съм само един нещастник!

И им разказах за всичко, което ми се бе случило, за всички ужаси и беди, които бях преживял…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Синдбад Мореплавателя за четвъртото му пътешествие:

* * *

— Ама че чудесия! — възкликнаха хората. — А ти как се спаси от черните? Как пресече целия този остров? Че те са толкова много и ядат хора, никой не може да им излезе насреща!

Разказах им за всичко видяно. Те ме поздравиха със спасението и се дивиха на случилото се с мене. Оставиха ме при тях, докато привършиха работата си, донесоха ми хубава храна, аз се нахраних, че бях много гладен, отпочинах си. Взеха ме със себе си, тръгнахме с някакъв керван, отидохме в техните земи, където бяха домовете им, и ме представиха на царя си. Аз го поздравих, той ми отговори, оказа ми внимание, разпита ме как съм, що съм, аз му разказах за себе си. Зачуди се царят на историята ми, а тя предизвика и удивлението на свитата му. Нареди да седна до него. Заповяда да сложат трапеза и пак ядох до насита, измих ръцете си, благодарих за благоволението. После оставих царя и излязох да разгледам града. Бе красив, многолюден, богат, с много неща за ядене, с пазари, пълни със стоки, с купувачи и продавачи. Зарадвах се, че съм попаднал в този град, отпусна се душата ми, сприятелих се с много хора. Царят ме възвеличи и ми оказваше по-голямо внимание не само от поданиците на царството му, но и от градските първенци. Забелязах, че всичките му сановници, млади и стари, яздят хубави стройни коне, но без седла. Зачудих се на това и запитах царя:

— А защо, ваше величество, не яздиш на седло? То дава отдих на конника и повече сила!

— А какво е това седло? — запита той. — Такова нещо през живота си не съм виждал, та камо ли да яздя на него!

— Ще ми разрешиш ли — запитах — да ти направя едно седло? Ще пояздиш на него и ще усетиш предимствата му!

— Ами направи ми! — разпореди се той.

— Нека ми донесат малко дървесина! — помолих.

Той се разпореди да ми донесат всичко, което поисках. Поисках един умел дърводелец, седнах до него и го научих как се дялат и приготвят седла. После взех вълна, разчепках я, направих я на плъст, взех кожа, облякох дървеното седло, лъснах го, закачих поводите, сглобих го. Доведох железар и му описах как се прави стреме. Той изкова прекрасно стреме, охлади го, калайдиса го, аз му прикрепих копринени ресни. След това доведох един от най-хубавите коне, затегнах му седлото, окачих ресните, сложих юздите и го заведох при царя. Той много хареса седлото, благодари ми и ме възнагради богато за положения труд.

Когато везирът видя това, поиска седло и за себе си. Направих и на него. Занизаха се сановниците и първенците да ми искат и те. Дърводелецът се научи как се правят седла, железарят — как се правят стремена. Започнахме да правим седла и стремена и да ги продаваме на богати и бедни. Много пари събрах от тази работа, пък заех и почетно място в града. Обикнаха ме хората, бях на високо уважение при царя и свитата му, при градските първенци и държавните сановници. Веднъж царят ми каза:

— Ти стана обичан и уважаван сред нас, стана един от нас! Не можем да се разделим с тебе, да те оставим да напуснеш града ни. Искам от теб нещо!

— Какво искаш от мене, царю? — запитах. — Няма да ти скърша хатъра, защото ти ми направи много добрини и благодеяния!

— Искам да те оженя при нас за хубава, лична и красива жена! — каза той. — Тя има пари и почит. Ще станеш наш поданик, ще живееш при мен в двореца!

Той изпрати да доведат кадия и свидетели и ме ожени за благородна жена с висок сан, с много пари и имущество, с древен корен, стройна, гиздава и хубава, с много къщи, имоти и ниви. Предостави ми хубав и голям дом, даде ми слуги и свита, определи ми плата. Заживях доволно, разкошно и охолно. Забравих умората, патилата и трудностите. Мислех си: „Щом тръгна за родината, ще я взема със себе си! Каквото му е писано на човек — той не може да избяга от него! Никой не знае какво ще му се случи!“ Аз я обикнах — и тя мен. Бяхме сговорни във всичко, живеехме си сладък живот, получавахме богати доходи. Така продължи доста време.

Но се случи така, че един ден Аллах прибра съпругата на моя съсед, с когото бяхме приятели. Отидох при него да му поднеса съболезнованията си за починалата и го намерих загрижен, с болна душа и сърце. Аз му изразих съчувствието си и му рекох:

— Не тъжи за жена си! Всевишният ще ти я възмезди с по-добра, с някоя още по-хубава и тя ще живее по-дълго.

Той заплака горчиво и ми отговори:

— Приятелю, как Всевишният ще ми я възмезди с по-добра и по-хубава? Че на мен ми остава да живея само още един ден!

— Ела на себе си, братко! — възкликнах аз. — Не предвещавай смърт на душата си!

— Приятелю! — рече той. — Кълна ти се, че от утре аз ще изчезна от погледа ти и никога през живота си повече няма да ме видиш! Днес ще погребват жена ми, а мен ще погребат заедно с нея! Обичаят в нашата страна е, щом една жена умре — погребват мъжа й жив до нея, а ако умре мъжът — погребват жена му жива с него! Това се прави, за да не наследи никой другия след смъртта му!

И докато разговаряхме, при него се събраха повечето от жителите на града, които започнаха да изразяват съболезнования за жена му. Започнаха да я приготвят според техния обичай, донесоха ковчег, сложиха я в него. Човекът им помагаше. После всички излязоха извън града, до едно място в планината край морето. Вдигнаха голям камък и под него се откри каменен отвор като на кладенец. Спуснаха жената вътре — под планината на това място имало огромна кухина. Доведоха и мъжа, вързаха го през кръста и го спуснаха в дупката. Дадоха му стомна вода и седем питки хляб. Долу той се отвърза от въжето, хората затвориха кладенеца с големия камък и се разотидоха. Оставиха приятеля ми при жена му в земната кухина. „За бога, та такава смърт е по-ужасна от всички предишни!“, помислих си аз. После отидох при царя и му рекох:

— Господарю, как така във вашата страна погребват жив до мъртъв?

— Такъв е обичаят в страната ни! — отговори той. — Ако мъжът умре, погребваме жена му жива при него, ако жената умре, погребваме мъжа й жив при нея. Това е обичай, наследен от дедите ни!

— Царю честити! — възкликнах аз. — А ако на чужденец като мене умре жена му и с него ли ще направите същото?

— Да! — отговори той.

Малко остана да ми се пукне жлъчката от мъка по живота ми. Мислите ми се объркаха. Страх ме беше да не би жена ми да умре преди мене и да ме погребат жив. После се успокоих, помислих си: „Дано умра преди нея — никой не може да каже кой от двамата ще изпревари другия!“

Но ето че не мина дълго време и жена ми се разболя, полежа кратко време и умря. Събраха се хората да поднесат съболезнования на мен и на близките й. Както обикновено, дойде и царят. Извикаха жена, която изкъпа починалата, облече я в най-хубавите й дрехи, сложи й всичките скъпоценности. Подредиха я, положиха я в ковчега, понесоха я и я отведоха на онази планина. Вдигнаха камъка над кухината и я спуснаха вътре. Всички приятели и близки започнаха да идват един след друг при мен да се сбогуват, а аз викнах:

— Аз съм чужденец! Не приемам вашия обичай!

Те не обърнаха внимание на думите ми. Грабнаха ме, вързаха ме, вързаха до мене седем питки хляб и стомна прясна вода и ме спуснаха в дупката. Видях, че това бе обширна пещера под планината.

— Отвържи се от въжето! — викнаха ми отгоре.

Не пожелах да се отвържа и те го хвърлиха при мене, после затвориха кладенеца с големия камък и се разотидоха…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла.

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Синдбад Мореплавателя за четвъртото му пътешествие:

* * *

В тази пещера имаше множество трупове, които изпущаха отвратителна воня. Наругах се за всичко, което бях сторил, за да стигна дотук, и си рекох: „Сигурно съм си заслужил всичко, каквото преживях и препатих!“ Тръгнах, без да знам кога е ден и кога — нощ. Хапвах по малко, не кусвах нищо, преди гладът да ме събори, не пиех, докато не преставах да се движа от жажда. Боях се да не би водата и хлябът да свършат. Мислех си: „Кой дявол ме накара да се оженя за жена от този град? Всеки път, измъкна ли се от някоя беда, влизам в още по-голяма! За бога, тази смърт е наистина отвратителна! Да бях се удавил в морето, да бяха ме изяли в планината — все щеше да е по-добре от тази ужасна смърт!“ Така ругаех себе си, спях върху костите на мъртъвците, искаше ми се да умра, а не можех — толкова бе голям ужасът ми. Така живях, докато гладът не изтощи сърцето ми и жаждата не ме събори. Спрях да се движа, опипах последната коричка хляб, хапнах от нея и глътнах последната глътка вода. Пак се изправих и тръгнах без посока. Пещерата бе с широки разклонения, празни, високи, но навсякъде по пода се търкаляха разхвърляни кости. Стъкмих си местенце в едно далечно ъгълче, далеч от разложените трупове, и заспах.

Като се събудих, седнах да мисля какво ще правя сега, като се свършиха хлябът и водата. И в тоя миг скалата се разтресе и блесна светлина. „Какво ли ще е това?“, помислих си. Зърнах горе хора, които надничаха в кладенеца. Те спуснаха един мъртъв мъж, а след него и една жена, която плачеше. Спуснаха също доста хляб и вода. Виждах жената, но тя не ме забелязваше. Затвориха отвора на кладенеца и си отидоха. Станах, грабнах бастуна на някакъв мъртвец, приближих се до жената изотзад и я ударих по главата. Тя падна на пода. Ударих я втори и трети път — тя умря. Взех хляба и водата й, отмъкнах всичко по нея — а тя имаше много накити: гривни, огърлици, скъпоценни камъни и драгоценни метали. Взех хляба и водата и ги отнесох в моето ъгълче, което си бях стъкмил. Хапвах и пийвах по малко, колкото да се подкрепя, боях се всичко да не свърши бързо и да умра от глад и жажда.

Така живях известно време. Щом погребваха някого, аз убивах живия, погребан с него, вземах хляба и водата му и преживявах. Един ден се стреснах от сън и чух, че някъде в пещерата нещо се движи и цвърка. Станах и отидох нататък, като стисках бастуна на мъртвеца. Като ме усети, то избяга от мене — бе някакво животинче! Последвах го до дъното на пещерата и там от някаква малка дупка ми проблесна светлинка. Затичах се към нея. Колкото повече я приближавах, толкова по-забележима ставаше тя. Разбрах, че е някаква пукнатина, която води навън. Оказа се процеп в скалата, вероятно изкопан от диви зверове, които влизаха оттук, за да се нахранят до насита с леш, и пак се измъкваха.

Когато зърнах тази светлина, душата ми се отпусна, сърцето ми се успокои. Разширих процепа, измъкнах се навън и се оказах край брега на солено море върху висока планина, която отделяше това море от острова с града. Никой от там не можеше да се добере до това място. Върнах се в пещерата и пренесох всичкия хляб и водата, които бях събрал. Пообрах дрехите на някои мъртъвци и събрах най-различни накити, скъпоценности, бисерни огърлици, сребърни и златни гривни с различни скъпоценни камъни. Установих се край морския бряг. Всеки ден влизах в пещерата. Погребяха ли някого — отнемах храната и водата на живия и го убивах независимо дали бе мъж или жена. Измъквах се, сядах на брега и чаках Всевишният да ми изпрати спасение чрез някой кораб, който да ме прибере. Полека-лека изнесох от пещерата всички скъпоценности и ги вързах при дрехите си. Така поживях известно време. И както си седях един ден край морето и мислех за съдбата си, видях кораб. Грабнах бяла дреха на някакъв мъртвец, вързах я за бастуна и се затичах по морския бряг, като я размахвах. Те ме забелязаха, приближиха до брега, чуха виковете ми, изпратиха ми лодка с няколко души, които, когато доближиха, ми викнаха:

— Кой си ти? Защо си на това място? Как си стигнал до планината? Ние през целия си живот жив човек по нея не сме виждали!

— Търговец съм! — отговорих. — Корабът ми потъна!

Прибраха ме в лодката, натовариха всичко, което бях насъбрал в пещерата, и ме отведоха на кораба. Застанах пред капитана и той ме заразпитва:

— Как си стигнал до това място, човече? Това е огромна планина, зад нея има голям град. Цял живот пътувам по това море и минавам край тази планина, но само зверове и птици съм виждал по нея!

— Търговец съм! — отговорих му аз и му разказах за случилото се. — Съдбата и късметът ми помогнаха да се добера до тази планина заедно с вещите ми и зачаках тук някой да мине и да ме прибере!

Не му разказах какво ми се бе случило в града и в пещерата — боях се да не би на кораба да се окажеше някой от този град. Извадих пред капитана доста от имането си и рекох:

— Вземи това за доброто дело, което ми стори!

Той не прие дара и отговори:

— Ние, ако видим корабокрушенец в морето или на някой остров, не вземаме нищо от него, а го прибираме при нас, храним го, поим го, ако няма дрехи — обличаме го, а отведем ли го жив и здрав на брега, даваме му и някой дар от нас!

Продължихме пътя си от остров на остров, от море в море. Бях се молил за спасението си и сега бях щастлив, че съм жив и здрав. Но всеки път, когато си спомнях какво бях преживял в пещерата, губех разсъдък. Накрая стигнахме живи и здрави в Басра. Слязох там, останах няколко дни в града, после пристигнах в Багдад. Дойдох в моята махала и влязох в моя дом, където ме посрещнаха роднини и приятели. Те ме разпитваха, бяха радостни и щастливи, че съм се прибрал жив и здрав.

* * *

— Та това са най-големите чудеса, които ми се случиха по време на четвъртото пътешествие! — завършил разказа си Синдбад Мореплавателя. — Сега, братко, вземи си от трапезата ми, както повелява обичаят. Утре ела пак, за да ти разкажа за петото си пътешествие!

Той наредил да дадат на Синдбад Хамалина сто мискала злато, опънал трапезата, хората хапнали и се разотишли много учудени от разказа му, защото всеки разказ бил по-интересен от предишния.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на другия ден, когато всички отново се събрали, Синдбад заразказвал историята на петото си пътешествие:

Приказка за петото пътешествие на Синдбад Мореплавателя

Вече знаете, братя, че когато се върнах от четвъртото си пътешествие, се отдадох на пирове, веселби и удоволствия. Така позабравих всичко, което ми се бе случило и което бях препатил — толкова голяма бе радостта ми от печалбите и успехите. Но пак ми се прииска да попътувам, да разгледам чужди страни и острови.

И щом се реших на това, накупих стоки, стегнах вързопите, напуснах Багдад, отидох в Басра, тръгнах край брега и видях голям, висок и хубав кораб. Бе строен наскоро, хареса ми и го купих. Наех капитан и моряци, качих няколко роби и слуги за себе си и натоварих стоката си. Дойдоха няколко други търговци. Тръгнахме щастливи и доволни с пожелания за здраве и печалби.

Пътувахме така от остров на остров, от море в море, разглеждахме острови и чужди земи, слизахме на сушата, продавахме, купувахме и така, докато стигнахме до някакъв голям ненаселен остров. Бе сух, беден и по него не се забелязваше нищо освен едно голямо бяло кубе.

Отидохме да го разгледаме — оказа се голямо яйце на птицата Рух.

Когато търговците излезли на брега — тогава аз останах на кораба, — те го разгледали, заудряли го с камъни, строшили го и от него изпаднало пилето. Задърпали го те, измъкнали го от яйцето, заклали го и събрали много месо от него. Когато някои се върнаха, един от пътниците ми прошепна:

— Я иди да видиш онова яйце, което мислехме за кубе!

Слязох аз да го видя и зърнах как търговците го доразчупват.

— Не правете това! — викнах. — Ще се върне птицата Рух, ще разтроши кораба и ще ни погуби!

Не ме послушаха. И изведнъж, докато вършеха всичко това, слънцето изчезна от погледа ни, денят помрачня, над нас се появи облак и всичко се стъмни. Вдигнахме глава да видим какво става, и видяхме, че Рух се спуска с писък от небесата, а крилата й затулят слънцето. Когато долетя и забеляза, че яйцето й е строшено, тя изкрещя гръмко. Тази, изглежда, бе мъжката, защото малко по-късно долетя и женската. Двете птици се спуснаха с крясъци срещу хората на кораба.

— Дигайте котва! — завиках аз.

Капитанът забърза, търговците се качиха на кораба, той се заклати и потегли. Щом видяха, че сме вече в морето, птиците се скриха за известно време. Толкова бързахме да се спасим от тях и да напуснем земите им, но те пак се появиха и ни настигнаха. Всяка мъкнеше в ноктите си голяма скала. Мъжката хвърли скалата си върху нас. Капитанът успя да отклони кораба и да се изплъзне — скалата падна в морето. Тогава женската хвърли своя товар. Макар да бе по-малък от първия, нейният каменен блок падна върху кърмата на кораба, разтроши го на двайсет къса и всички, които бяха на него, потънаха в морето.

Опитвах да се спася — че толкова сладко е да се живее! Всевишният ми изпрати дъска от кораба. Вкопчих се в нея, възседнах я и загребах с нозе. Вятърът и вълните ми помагаха да се придвижвам. Корабът потъна, аз успях да изплувам до някакъв остров и с последни усилия се изкачих на брега. Полежах известно време, починах си и душата ми се поуспокои. Тръгнах из острова и видях, че е като райски кът — със зелени дървета, буйни потоци и звънкогласи птици.

Дойде нощта. Будувах пребит от огромната умора и от страха. Не чувах гласове, не виждах никого. Изчаках до сутринта и тръгнах между дърветата. Край един извор с вода видях саксия, а до нея седеше благопристоен шейх. Пристъпих към него, поздравих го, той ми отговори на поздрава с кимване, без да каже дума.

— Шейх, защо седиш на това място? — запитах го.

Той поклати глава и ми направи знаци да го понеса на гърба си и да го отнеса при някаква друга саксия. Наведох се, качих го на раменете си и го отнесох там, където бе посочил.

— Слез полека! — казах му.

Но той не слезе от раменете ми, а обви шията ми с нозете си.

Погледнах към тези нозе и видях, че са черни и твърди като биволска кожа. Ядосах се, понечих да го хвърля от раменете си, но той впи нозе в шията ми и ме стисна така, че ми причерня и паднах на земята. Той вдигна единия си крак и ме зарита по гърба и раменете. Скочих на крака. Той остана, яхнал раменете ми. Прималя ми. Шейхът ми направи знак с ръка да вляза между дърветата с най-хубавите плодове. Възпротивях ли се, той ме риташе в слабините. Сочеше ми с пръст накъде да вървя, аз го понасях натам, но заколебаех ли се, забавях ли се, той ме удряше. Бях станал негов пленник.

Така вървяхме посред острова между дърветата. Той даже ходеше по малка и голяма нужда върху раменете ми, не слизаше ден и нощ. Доспиваше ли му се, стисваше шията ми между коленете си и си дремваше, а после пак започваше да ме удря и аз скачах и го понасях. Така живеех с него в огромни мъки и си мислех: „Направих на този добро, а то се обърна на зло! За бога, никому през живота си вече няма да правя добро!“

Известно време живях така, докато един ден стигнахме на някакво място, където имаше много кратуни. Повечето бяха изсъхнали. Взех една голяма, отворих я отгоре, почистих я от семките, отидох до една лоза, напълних кратуната с грозде, смачках го, покрих я отгоре, оставих я на слънцето и след няколко дни тя бе пълна с чисто вино. Всеки ден си пийвах от него, за да възстановявам силите си. Пък пийвах ли — и волята ми ставаше по-силна. Един ден той се загледа в мене, докато пиех, и ме запита с жест:

— Какво е това?

— Едно прекрасно нещо! — отговорих. — То укрепва сърцето и отпушва душата!

Опиянението ме възбуди, аз се затичах, както бе на гърба ми, заподскачах между дърветата, заплясках с ръце, запях, отпуснах се. Като ме видя така, той ми направи знак с ръка да му подам кратуната да пие и той от нея и изпи всичко, което бе останало. Мускулите му се отпуснаха, хватката му отслабна и той се заклати на раменете ми. Като усетих, че се е напил и е загубил разума си, посегнах към нозете му, наведох се напред, приклекнах и го хвърлих на земята…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла.

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Синдбад Мореплавателя за петото му пътешествие:

* * *

Не вярвах, че съм се спасил, че съм се отървал от преживяното. Беше ме страх да не би онова същество да отрезвее и пак да ме улови. Намерих голям камък, пристъпих към него и както спеше, стоварих камъка върху главата му. Шейхът умря. Пак тръгнах по острова. Душата ми се бе отпуснала. Върнах се на морския бряг, където бях стъпил на тази земя. Известно време се хранех с плодовете, пиех от потоците и все чаках да мине някой кораб. Един ден поседнах замислен за това, което бях преживял, и онова, което ме чакаше, и си казах: „Ах, дано се върна в родината си, да видя пак близки и приятели!“ И точно тогава из морето се показа кораб. Той хвърли котва край острова. Пътниците му слязоха на брега. Аз тръгнах към тях. Щом ме видяха, те забързаха към мене, заобиколиха ме, заразпитваха ме какъв съм, как съм попаднал тук. Разказах им за патилата си, те им се удивиха и един рече:

— Съществото, което се е качило на раменете ти, е бил морският шейх! Няма човек освен тебе, който да е попаднал между краката му и да се е спасил!

Донесоха ми нещо за хапване и аз се нахраних до насита. Дадоха ми някаква дреха и аз я облякох. После ме взеха с тях на кораба. Пътувахме няколко дни и нощи, докато съдбата ни отведе към някакъв град с високи къщи, които гледаха към морето. Това селище се нарича Маймунският град. Когато наближава да се мръкне, неговите жители излизат от околните планини.

Излязох да се поразходя из този град, а в това време корабът отплавал. Съжалявах, че съм слязъл тук, спомних си какви беди ми донесоха маймуните и първия, и втория път, и заплаках от мъка. Към мене се приближи един от жителите на града и каза:

— Ти май си чужденец по тези места!

— Така е… — отговорих му. — Бях на един кораб, който бе пристанал край града ви, излязох да се поразходя, а корабът отплавал. Като се върнах, вече не го намерих!

— Ела с нас и се качвай на тази лодка! — каза той. — Останеш ли през нощта в града, маймуните ще те погубят!

Качих се с тях в лодката, те я избутаха в морето, отдалечиха се от брега на около миля и заедно пренощувахме там. Когато се съмна, върнахме се в града, слязохме на брега и всеки си тръгна по работата. Това се случваше всяка нощ. Закъснееше ли някой в града, маймуните идваха и го погубваха. Денем те напущаха града, хранеха се с плодовете из градините и околните гори, преспиваха в планините до вечерта, после пак се връщаха. Този град се намира към най-далечните краища на Судан.

Веднъж един от хората, с които спях в лодката, ми каза:

— Господине, ти си чужденец по тези места! Знаеш ли някакъв занаят да се хванеш на работа?

— За бога, не знам, братко! — отговорих. — Не знам никакъв занаят, не мога да се хвана за никаква работа. Търговец съм, но нямам пари и стоки. Имах си кораб, бе натоварен много, но той се разби в морето и всички се издавиха. Само аз се спасих по волята на Аллах!

Човекът ми донесе памучен чувал и рече:

— Вземи този чувал и го напълни с чакъл от брега. Ще излезеш с някои хора от града — ще те запозная с тях и ще те препоръчам — и ще правиш това, което те правят. Дано да посъбереш нещо, което да ти помогне да отпътуваш и да стигнеш до дома си!

Поведе ме този човек, изведе ме от града, аз посъбрах дребен чакъл и напълних торбата. Една дружина хора също излязоха, той ме отведе при тях, представи ме и каза:

— Този човек е чужденец! Вземете го с вас и го научете как се събира. Дано събере нещо, с което да се издържа. Трябва да му помагате и да го обичате!

Поздравиха ме и ме взеха със себе си. Всеки носеше чувал като моя, пълен с чакъл. Вървяхме, що вървяхме, стигнахме широка долина с високи дървета — никой човек не може да се покатери на тях. В тази долина живееха много маймуни. Щом ни зърнаха, те се разбягаха и се изпокатериха на дърветата. Хората започнаха да ги замерят с камъчета, а те късаха от плодовете на дърветата и замеряха с тях хората. Огледах плодовете, които хвърляха — бяха индийско орехче. Гледах аз какво правеха хората, избрах си едно високо дърво с много маймунила него, и започнах да ги замерям. Те късаха от орехчетата и също ме замеряха. Събрах ги, както правеха всички, и докато се свършат камъчетата, насъбрах много нещо в чувала. Когато хората свършиха работата си, насъбраха всичко в чувалите си. Върнахме се в града преди мръкване. Отидох при моя приятел, който ме бе свързал с дружината, предадох му всичко събрано и му благодарих за благодеянието.

— Ти си го вземи, продай го и печалбата е твоя! — каза той. После ми даде ключ за някакъв килер и добави: — Остави там орехчетата, които ти останат. Всеки ден излизай с тези хора както днес! Което събереш — отстрани повреденото, продавай, използвай парите си и ги събирай на това място! Дано събереш повечко, че да си помогнеш из пътя!

Започнах да правя, както ми бе казал. Всеки ден пълнех чувала с чакъл, тръгвах с дружината и правех, каквото правеха всички.

Така поживях известно време, докато един ден се появи кораб, който хвърли котва. В него имаше търговци със стока. Те продаваха, но и купуваха индийско орехче и други стоки. Отидох при приятеля си, казах му за кораба и споделих, че съм решил да се върна в родината си.

— Ти сам решавай! — рече той.

Сбогувах се, благодарих му за щедростта, отидох на кораба, срещнах се с капитана, спазарих се за цената и натоварих колкото орехчета бях насъбрал. Същия ден тръгнах на път.

Пътувахме от остров на остров, от море в море. Навсякъде, където хвърляхме котва, продавах от индийското орехче или го заменях с друга стока. Минахме край един остров, където имаше канела и черен пипер. Един от пътниците разказа, че е виждал как под всеки грозд от пипер имало голямо листо, което му пазело сянка и го предпазвало по време на дъжд, а когато дъждът спирал, то се отдръпвало и се извивало встрани. Замених много индийско орехче с канела и черен пипер. Минахме край Острова на веселията, където расте коморско алое. На пет дни път от него стигнахме остров, където расте китайско алое, което е по-високо от коморското, но тамошните жители са по-неприятни и по вид, и по вяра — порочни са, пият вино и не умеят да се молят. После стигнахме до остров с ловци на бисери. Дадох им малко от индийското орехче и им рекох:

— Гмурнете се за мое щастие и късмет!

Те се гмурнаха благополучно, извадиха множество едри и скъпи бисери и викнаха:

— За бога, господине, голям е късметът ти!

Взех на кораба всичко, което ми извадиха. Потеглихме и по волята на Всевишния стигнахме до Басра. Слязох от кораба, останах малко и после заминах за Багдад. Влязох в моята махала, прибрах се у дома, където поздравих близки и приятели. Аллах ме възмезди с четири пъти повече, отколкото бях загубил. Сред многото богатства и печалби забравих колко бях претърпял, и заживях както преди сред приятели и събеседници. Та това са най-големите чудесии, които ми се случиха по време на петото пътешествие! Но вие вечеряйте, вечеряйте!

* * *

Когато всички се навечеряли, Синдбад Мореплавателя дал на Синдбад Хамалина сто мискала злато, той ги взел и си тръгнал доволен. А на другия ден той пак отишъл в дома на Синдбад Мореплавателя и се поразговорили, докато се събрали и останалите приятели. Сложили трапезата, яли, пили и се веселили и Синдбад Мореплавателя им разказал следващата си история.

Приказка за шестото пътешествие на Синдбад Мореплавателя

Вече знаете, мои братя, приятели и близки, че след като се върнах от петото си пътешествие, забравих предишните си теглила, живях доволно, радостно и безгрижно, докато един ден при мен наминаха няколко търговци, по които бяха останали следи от дълги пътувания. Душата ми пожела пак да пътувам. След като се реших, накупих скъпи редки стоки, подходящи за задморска търговия, стегнах вързопите и отпътувах от Багдад за Басра.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Синдбад Мореплавателя за шестото му пътешествие:

* * *

Пътувахме ние от едно място на друго, от град в град, купувахме, продавахме и разглеждахме чуждите страни. Пътуването ни беше приятно, а животът — доволен. Но един ден капитанът на кораба викна:

— Хора! Корабът ни се е заблудил! Излезли сме от морето, през което пътувахме, и сме се намъкнали в море, което не познавам!

Той се изкачи на мачтата, посегна да снеме платната, но насрещният вятър се усили и блъсна кораба назад. Край някаква висока планина рулят се строши. Всички заоплакваха живота си, сбогувахме се един с друг, всеки смяташе, че това е краят на живота му. Вятърът тласна кораба ни към високата планина, разтроши го в крайбрежните скали и дъските му се пръснаха наоколо. Всички изпопадахме във водата, някои се удавиха, други се добраха до планината и се измъкнаха на брега.

Аз бях сред онези, които се добраха до брега. Бе голям остров, край него имаше много строшени кораби, много изхвърлени от морето и издавени пътници. Изкачих се на една височина, тръгнах по някаква долина между два склона. Видях река, която извираше от единия склон и изчезваше под срещния. Всички спасили се напуснаха планината и се разпиляха. Умовете им се объркаха, те заприличаха на луди, като видяха какви стоки и богатства бяха пръснати по брега.

Разгледах онази река и видях по дъното й нахвърлени като чакъл много и различни скъпоценности — злато, якути и царски бисери. Цялото русло на реката блестеше! По острова имаше много от скъпото китайско и коморско алое. Имаше и извор, от който бликаше сурова амбра, а тя течеше като восък между бреговете му, разтопена от силната слънчева горещина, и се вливаше в морето. От водите излизаха чудовища, които я поглъщаха и пак изчезваха в морето, тя се стопяваше изцяло в тях, те я изплюваха и тя замръзваше върху повърхността. Нейният цвят и форми бяха различни, вълните я изхвърляха на морските брегове, където я събират познаващи я пътешественици и търговци, за да я продават. Суровата, останала непогълната амбра се задържаше по бреговете на това поточе и замръзваше върху земята. Когато слънцето изгряваше, тя се размекваше и от този аромат цялата долина придобиваше дъх на мускус. Скриеше ли се слънцето, тя отново замръзваше. Мястото, откъдето течеше тази амбра, бе недостъпно, никой не можеше да стигне до него. Планината разсичаше този остров на две и никой не би могъл да я пресече или изкачи.

Въртяхме се из острова, разглеждахме богатствата, смайвахме се на всичко, което виждахме, но всеки бе уплашен. Събрахме на морския бряг това-онова за хапване, хапвахме си една-две хапки на ден, за да ни стигне за по-дълго, бояхме се да не свърши и да не останем без всякаква храна. Когато някой умираше, го измивахме, покривахме го в саван и го погребвахме. Преживяхме заедно известно време, ала спътниците ми един след друг измряха и накрая останах сам…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Синдбад Мореплавателя за шестото му пътешествие:

* * *

Постоях известно време така, после изкопах дълбока дупка край брега на морето и си рекох: „Ако се разболея и усетя, че смъртта идва, ще седна в този гроб и там ще умра. Вятърът ще нахвърля пясък върху мене и така ще бъда погребан!“ Ругаех се, че съм бил толкова вятърничав, че да напусна дом и родина и да тръгна по чужди земи след всичко, което бях преживял през петте си предишни пътешествия. Нямаше плаване, без да съм страдал от ужаси и мъки, винаги по-страшни и по-лоши от предишните. Всеки път не вярвах, че ще се отърва жив и здрав, а после пак тръгвах на път. Пък не се нуждаех от пари, имах си много, а това, което имах — нямаше да мога да похарча и половината му през целия ми останал живот. Имах достатъчно, че и отгоре! Загледах се в реката и си помислих: „За бога, тази река има начало, трябва да има и край! Няма как някъде да не излиза на някое друго място! Добре ще е да си направя малък сал, колкото да седя в него, да го спусна по реката и да потегля с него. Ако намеря спасение, то ще е дарено от Всевишния, ако пък не намеря, ще си умра в реката, пък това ще е по-добре, отколкото да седя на това място!“

Стана ми тъжно. Поогледах се, посъбрах греди, свързах ги на брега с въжета от изхвърлените кораби, донесох еднакви дъски от корабите, прикрепих ги напреки на гредите. Салът стана по-тесен от ширината на реката. Вързах го до нея със здрав мекански възел. Събрах от онези метали, скъпоценни камъни и едри бисери, които приличаха на чакъл, взех и някои неща, разхвърляни по брега на острова, събрах от онази хубава, чисто сурова амбра, всичко подредих на сала, взех си и колкото храна ми бе останало, и спуснах сала. Потеглих по реката и мислех накъде ли ще ме отведе съдбата. Стигнах до мястото, където водата се промушва под планината. Салът се вмъкна там и аз тръгнах в пълен мрак. Стигнах някаква теснина, краищата му опираха о бреговете, а главата ми — о покрива. Не можех да се върна назад, наругах себе си за измислицата си. Бе ниско, бях притиснал лицето си към сала. Мракът бе непрогледен, не знаех дали е ден или нощ. Ужасих се, помислих, че вече загивам. И все пак продължих да се нося по реката, която ту се разширяваше, ту се стесняваше. Но този мрак ме изтощи и от голямата умора ми се доспа. Заспал съм, легнал по корем, и не помня много ли, малко ли съм пътувал.

Когато се събудих, бе светло. Отворих очи и видях, че се намирам в широко място, салът бе завързан за брега, наоколо ми сновяха индийци и абисинци. Като видяха, че се надигам, ме наобиколиха и ме заговориха на своя си език. Не разбрах какво ми казват, мислех си, че е сън. Те ми говореха, аз не ги разбирах и мълчах, докато накрая един от тях пристъпи напред и ми каза на арабски:

— Мир на теб, братко наш! Кой си ти? Откъде дойде? Как влезе в тази река? Коя земя е зад тази планина — ние не познаваме никого, който да се е промъквал от там до тук!

— А вие кои сте? — запитах аз. — Коя е тази земя?

— Братко, ние сме земеделци, селяци сме! — отговори той. — Дошли сме тук да берем плодове от нашите градини и посеви! Видяхме, че лежиш на сала, уловихме го и го вързахме, докато дойдеш на себе си!

— За бога, дай ми нещо да хапна! — рекох. — Гладен съм! Пък после ме питай каквото искаш!

Той ми предложи храна, аз се наядох до насита, починах си, душата ми се върна на мястото си, духът ми се възроди, зарадвах се, че съм се измъкнал от реката и съм се добрал дотук. Разказах им всичко, което ми се бе случило. Те поговориха нещо помежду си и човекът ми рече:

— Трябва непременно да те отведем с нас! Ще те покажем на нашия цар и ти ще му разкажеш какво ти се е случило!

Отведоха ме с тях, понесоха и сала ми с всичко върху него. Въведоха ме при царя си и му разказаха как са ме намерили. Той ме поздрави, заразпитва ме как съм, що съм, какво ми се е случило. Разказах му за себе си и за патилата си. Донесох му от сала скъпоценни метали и камъни, алое и сурова амбра и му ги подарих. Той ги прие, оказа ми още по-голямо уважение и ме настани до себе си.

Станах приятел с най-личните хора, почти не излизах от двореца. Който и да идваше на острова, разпитваше ме за страната ми, аз му разказвах, разпитвах го на свой ред за неговата страна и той ми разказваше за нея.

Така живях известно време. Един ден подочух, че няколко души от града са приготвили кораб и са решили да пътуват към Басра. „Няма по-добро, освен да тръгна с тях!“, помислих си. Скочих, целунах ръката на царя, казах му, че ми се ще да отпътувам с кораба, който подготвят, защото ми е домъчняло за близки и родина.

— Ти си решавай! — рече той. — Пък ако искаш, остани при нас!

— За бога, господарю! — възкликнах. — Ти ме обсипа с щедрост и блага, но на мен ми е мъчно за родина, близки и приятели!

Той ме изслуша, извика търговците, които подготвяха кораба, и ме повери на тях. Дари ме богато, плати вместо мен за пътуването и изпрати велик дар на халифа Харун ар-Рашид в Багдад. Сбогувах се с него и с приятелите си, качих се на кораба и потеглихме. Вятърът бе попътен. Пътувахме, що пътувахме от море в море, от град в град, по волята на Всевишния стигнахме живи и здрави до Басра. Слязох от кораба, останах няколко дни в този град, приготвих се, стегнах нещата си и тръгнах за Багдад. Влязох при халиф Харун ар-Рашид и му предадох дара. Той ме запита що за дар е това и откъде съм го донесъл.

— О, емир на правоверните! — казах. — Нито знам къде се намира този град, нито как се казва, нито знам пътя към него. Когато корабът, с който пътувах, потъна, се добрах до този остров, там си направих сал и тръгнах с него по реката.

Разказах му какво бях преживял по този път. Халифът много хареса разказа ми, нареди на летописците да го запишат и го прибра в хазната си да се поучат от него идните поколения.

Заживях в Багдад както преди, весел и доволен. Позабравих всичко, което бях преживял.

Та това ми се случи по време на шестото пътешествие, братя, пък ако е пожелал Аллах, утре ще ви разкажа за седмото, което е още по-удивително!

* * *

Синдбад наредил да разпънат трапезата. Всички се навечеряли заедно. После дал на Синдбад Хамалина сто мискала злато, той ги взел и си отишъл. Хората се разотишли много възхитени от разказа на Синдбад Мореплавателя.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на сутринта Синдбад Хамалина пак отишъл в дома на Синдбад Мореплавателя. Събрали се и другите, поговорили си за това-онова и Синдбад заразказвал за седмото си пътешествие:

Приказка за седмото пътешествие на Синдбад Мореплавателя

Когато се върнах от шестото си пътешествие, заживях пак както преди в радост и безгрижие, ситост и веселие. Много бях спечелил, много бях натрупал. Но душата ми пожела отново да види чужди страни, да пътува с търговци по морета и да слуша разказите им. Реших се, навързах вързопи със скъпи стоки, пренесох ги от Багдад в Басра, намерих там кораб, готов за път с няколко лични търговци, качих се при тях, сприятелихме се и по живо, по здраво тръгнахме на път. Попътен вятър бързо ни заведе чак в Китай.

Но когато потеглихме отново на път, в носа на кораба удари бурен вятър, поля ни силен дъжд, измокрихме се, прогизна и стоката ни. Страх ни беше да не би да се повреди, та я покрихме с плъст и грубо платно. Капитанът на кораба стегна колана си, нави шалварите си, запретна дрехата си през кръста, изкатери се на мачтата, после погледна към пътниците и викна:

— Молете са на Всевишния да ни отърве от бедата, в която сме попаднали! Знайте, че вятърът ни надви и ни изхвърли чак към края на световните морета!

Той се спусна по мачтата, отвори сандъка си, извади от него памучна кесия, отвърза я, извади от нея шепа пръст, подобна на пепел, поля я с малко вода, помириса я. После измъкна от кесията малка книжка, прочете нещо в нея и рече:

— Знайте, че в тази книжка има чуден запис, с който е речено, че онзи, който стигне до тези земи, не може да се спаси, а ще загине! Това място се нарича Страната на царете, тук е гробът на господаря Сулейман, сина на Дауд. Тук живеят огромни змии! Когато някой кораб достигне тъдява, от морето излиза кит и го поглъща!

Смаяхме се от думите му. Още не бе свършил да говори, когато корабът се издигна над водата, а после се отпусна надолу. Бяхме примрели от страх. Ето че към кораба доплува кит. Стреснахме се от вида му, приготвихме се да умрем. Но се приближи втори кит — по-голям от първия. Започнахме да се сбогуваме. В това време се появи и трети кит, още по-голям от предишните два. Загубихме ума и дума! Трите кита започнаха да се въртят около кораба. Третият посегна към него, но изведнъж духна силен вятър, корабът се надигна, отпусна се надолу и попадна на голям риф, който го разтроши. Съблякох всичките си дрехи и останах по риза. Гмурнах се, улових се за някаква дъска и се изкатерих върху нея. Вълните ме замятаха по повърхността, но аз не изпуснах дъската. „Ех, ти, Синдбад Мореплавателю!“, казах си. „Не се покайваш и това е! Пати сега от всичко, което още ще срещнеш — заслужил си всичко, което ще ти се случи! Не разбра ли, че всичко това е знак от Всевишния, да се откажеш от своята алчност! Заради алчността си страдаш — а толкова пари имаш!“ Умът ми се върна на мястото си и си обещах, че ако това пътуване приключи успешно, ще искам прошка от Аллах, ще се покая с най-великото покаяние и повече няма да пътувам. Цял живот не бях споменал името на бога нито на глас, нито наум, а сега се молех на Всевишния и плачех. Така мина първият, мина и вторият ден, а на третия излязох на голям остров с много дървета и потоци. Хапнах от горските плодове, пих от водата на потоците, накрая се съвзех, духът ми се възроди, волята ми се усили, сърцето ми се отпусна. Тръгнах по острова и на срещуположния край видях да тече голяма река със сладка вода. Спомних си за сала, с който бях пътувал миналия път, и си помислих: „Трябва да си направя като него, пък дано се отърва и този път! Ако се спася — значи съм постигнал целта си и ще се покая пред Аллах, пък ако загина — поне ще се отърва от мъката и изтощението“. Събрах греди от някакви високи дървета — те били от сандалово дърво, каквото другаде няма. Подредих ги, посъбрах тънки клонки и здрави растения, усуках ги, завързах с тях гредите и си казах, че се оставям в ръцете на Аллаха. Седнах и потеглих по реката. Пътувах ден, два, три — вече бях далече от мястото, където бях попаднал. През цялото време дремех, нищо не хапвах, но щом ожаднеех, си пийвах вода от реката. От изтощението и глада заприличах на замаяна кокошка. Накрая салът опря до висока планина — реката минаваше под нея. Щом забелязах това, се изплаших за живота си — спомних си теснините, в които бях попаднал предния път. Исках да спра и да се измъкна, но течението бе по-силно и повлече сала. Реших, че вече загивам. Но салът се измъкна отново на открито. Намирах се в широка долина, реката бушуваше в коритото си. Салът се клатушкаше по него, но не можех да го спра или да го насоча към сушата.

Но ето че течението ме доведе край голям град с красиви сгради и много хора. Като ме зърнаха как се нося със сала, ми метнаха въже, аз го вързах за сала и те ме измъкнаха на брега. Строполих се при тях. Измежду тези хора излезе възрастен шейх. Той ме поздрави и ми даде прекрасни дрехи да прикрия голотиите си. После ме отведе в хамама, донесе ми съживителни напитки и приятни благовония. След това ме поведе към дома си и ме въведе в него, настани ме на лично място, приготви ми вкусна храна, аз ядох до насита и възхвалих Всевишния за спасението си. После шейхът ми отреди да бъда сам в стая от дома си и нареди на слугите и неволниците да изпълняват всичко, което ми бе нужно. Те започнаха да се грижат за мене. Три дни му гостувах, на четвъртия шейхът дойде при мен и ми каза:

— Ти си приятен човек, синко! Хайде да отидем на пазара, там ще продадеш стоката си, ще купиш нещо, ще завъртиш търговия!

Помълчах и си помислих: „Що за приказки! Откъде пък да имам някаква стока!“ А шейхът продължи:

— Не се колебай и не му мисли, синко! Ела с мен! Намерим ли някого, който да ти даде добра цена — вземай парите, пък ако не те задоволява, ще запазиш стоката в моите складове, докато й дойде времето да я продадеш!

Отидохме на пазара и там видях, че той е разглобил сала, с който бях пристигнал, и го е дал на посредника да обяви сандаловото дърво за продан…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ТРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Синдбад Мореплавателя за седмото му пътешествие:

* * *

Обявиха наддаването, цената растеше, докато стигна хиляда динара. Погледнах шейха и той рече:

— Синко, в такива дни това е цената на стоката ти. Ще я продадеш ли за толкова, или ще изчакаш и ще я запазиш в складовете ми, докато дойде време цената да порасне?

— Съдбата ми е в ръцете ти! — казах. — Прави каквото знаеш!

— Синко! — рече той. — Ще ми продадеш ли тази дървесина, ако ти дам сто златни динара повече, отколкото ти дават търговците?

— Продавам я! — отговорих аз. — Вземам парите!

Той нареди на слугите си да отнесат дървесината в складовете му. Върнахме се у дома му, седнахме, той ми преброи цялата сума за дървесината, донесе няколко кесии, сложи парите в тях, завърза ги, заключи ги в каса с железен катинар и ми подаде ключовете. А след няколко дни ми каза:

— Синко, искам да ти предложа нещо и ти да ме послушаш! Аз съм вече стар човек! Но си нямам мъжко чедо. Имам малка дъщеря, много красота има и много пари ще наследи. Искам да я омъжа за тебе и после да я вземеш в страната си. Ще ти оставя всичко, което имам — и като видя, че мълча и нищо не казвам, продължи: — Послушай, синко, каквото ти казвам! Дам ли ти дъщеря си за жена, ти ще станеш мой син и всичко, което е мое, ще стане твое! Ако искаш — върти търговия, ако не искаш — заминавай за страната си, никой няма да ти попречи! Това е твое имане, ти го държиш в ръцете си, прави каквото искаш с него! Избирай!

— За бога! — възкликнах аз. — Та ти ми стана като баща! Аз толкова ужаси съм преживял, че не знам какво да мисля! Нека бъде волята ти!

Тогава шейхът нареди на слугите си да доведат кадия и свидетели и ме ожени за дъщеря си. Въведоха ме при нея и аз видях, че е стройна и кръшна, с много накити, огърлици, гривни, които не могат да се оценят дори за хиляда хиляди в злато. Влязох при нея и между нас пламна голяма обич.

Живях известно време спокойно и богато. Скоро баща й се пресели в лоното на всевишния Аллах. Приготвихме го, погребахме го и аз сложих ръка на всичко. Търговците ми дадоха неговия сан, защото той бе техен старейшина, техен шейх и нищо не можеше да се предприеме без негово знание и съгласие. Така заех мястото му.

Когато се позапознах с хората в града, открих, че в началото на всеки месец техният външен вид се променя, поникват им криле и те политат в небесата, а в града остават само децата и жените. Помислих си: „Дойде ли началото на месеца, ще помоля някой от тях да ме заведе там, където отиват!“

И ето че в началото на месеца те смениха образите си. Отидох при един и му казах:

— Заклевам те да ме вземеш със себе си, да поразгледам това-онова, и ще ме върнеш обратно!

— Това е невъзможно! — отговори той.

Аз продължих да настоявам, докато накрая той се смили. Отидох при тях, улових се за него и той полетя с мене. Не бях предупредил никого вкъщи — нито слугите, нито близките си. А човекът летеше, ли летеше, аз седях на раменете му, той се издигна толкова високо, че чух гласовете на ангелите от висотата на звездите, и викнах:

— Хвала на Аллах!

Изведнъж от небесата блъвна огън, който едва не изгори всички. Те кацнаха и ме изоставиха на висока планина. Останах сам в планината, прокълнах себе си и възкликнах:

— „Няма сила и воля освен у великия всевишен Аллах!“ Щом се отърва от някоя беда, попадам в друга, още по-лоша!

Стоях на планината и не знаех накъде да тръгна. Но ето че се появиха двама момци, всеки държеше златен жезъл и се подпираше на него. Отидох при тях, поздравих ги.

— Заклевам ви в Аллах! — възкликнах. — Кои сте вие и какви сте?

— Ние сме роби на Всевишния! — отговориха момците.

Подадоха ми жезъл от черно злато, подобен на техните, и ме оставиха пак сам. Тръгнах по планинското било, като се подпирах на жезъла и си мислех за двамата. Не щеш ли, изпод планината изскочи змия, която носеше в устата си човек. Бе го захапала за краката, а той викаше:

— Който ме спаси, Аллах ще го отърве от всякаква беда!

Скочих към змията, ударих я по главата със златния жезъл и тя изпусна човека от устата си. Той се затича към мен и викна:

— Моето спасение от тази змия дойде от твоята ръка! Не ми остава друго, освен да вървя с теб из тази планина и да не те изоставям.

Тръгнахме из планината. Към нас се приближиха някакви същества. Сред тях бе човекът, който ме бе понесъл на раменете си.

— Приятелю, така ли прави приятел с приятеля си? — запитах го аз.

— Ти щеше да ни погубиш с възхвалата си към Аллах, докато беше на гърба ми! — викна той.

— Извинявай, но аз нищо не знаех за това! Но това вече никога няма да се повтори!

Той склони да ме вземе пак на гърба си, но при условие да не споменавам името на Аллах и да не го възхвалявам, докато съм на гърба му. Понесе ме както предишния път и ме върна у дома. Жена ми ме посрещна, а после ми каза:

— Отсега нататък се пази! Те са братя на дявола и не споменават името на всевишния Аллах!

— А как е живял баща ти с тях? — запитах аз.

— Баща ми не бе от тях и не правеше като тях! — отговори тя. — Аз си мислех, че когато умре той, ти ще продадеш всичко, което имаме, ще вземеш стока и ще се завърнеш в родината си. Готова съм да дойда с тебе — след като умряха баща ми и майка ми, няма защо повече да стоя в този град!

Малко по малко започнах да продавам имането на шейха и да следя няма ли някой от града да тръгне нанякъде, за да потегля с него. Докато чаках, разбрах, че няколко търговци искат да пътуват. Те си построиха голям кораб, аз заявих, че искам да пътувам с тях, платих им колкото трябваше, че и отгоре, и натоварих жена си с цялата покъщнина и стока на кораба. Пътувахме от остров на остров, от море в море, попътният вятър ни тласкаше, докато ни доведе до Басра. Не останах там, натоварих всичко, което имах, на речна гемия и потеглихме за Багдад. Прибрах се в моята махала, влязох в дома си, поздравих се с близки, познати и роднини и разтоварих всичките стоки по складовете си. Близките ми бяха пресметнали колко време ме е нямало по време на седмото ми пътешествие — цели двайсет и седем години не бях се връщал!

Когато се върнах, разказах на всички какво ми се бе случило и как се бях напатил. После дадох обет пред Аллах след седмото си пътешествие повече да не пътувам нито по суша, нито по море! Та това е, Синдбад Хамалино, Синдбад Сухоземецо, всичко, което ми се е случило и от което си патих!

И така те живели в приятелство и уважение, в още по-голяма радост и веселие, докато не дошъл онзи, който сладости прекъсва, близък от близък откъсва, в прах дворци оставя и гробници поставя, който е край на всички краища! Хвала на Вечно живия, който не умира!

Приказка за джиновете и шейтаните, затворени в шишета от времето на Сулейман

Разправят също, че едно време, много отдавна в Дамаск живял цар халиф на име Абдул Малик бен Маруан[1]. Един ден той разговарял с държавните си сановници. Заговорили за древните народи, спомнили си някои случаи от живота на господаря Сулейман, сина на Дауд, колко власт и сила му дарил всевишният Аллах над хора, джинове, птици, зверове и тъй нататък.

— Чували сме за нашите предшественици! — рекъл халифът. — Всемилостивият и всеопрощаващ Аллах не е давал на никого толкова, колкото е дал на господаря ни Сулейман. Той правел неща, каквито никой преди него и след него не можел! Дори запирал джинове, мариди и шейтани в медни шишета, наливал отгоре разтопено олово и ги запечатвал с пръстена си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Талиб бен Сахл разказал как един човек се качил с дружина на някакъв кораб и отплавал към Индия. Пътували добре, докато срещу тях излязъл вятър и ги насочил към някакви непознати земи. Това се случило през нощта. А когато се съмнало, от една пещера наизлезли същества с черен цвят на кожата, които не можели да говорят езика ни. Имали си те цар и само той говорел на арабски. Царят излязъл заедно с някои от свитата си, поздравили гостите си и ги запитали каква вяра имат. Те му отговорили, че са мюсюлмани, и той казал:

— Не е лошо!

Запитали ги те каква е вярата му. Оказало се, че всеки по тези места има своя си вяра.

Царят ги нагостил с месо от птици, животни и риби. После пътниците слезли да поразгледат селището и видели как един рибар хвърля мрежа в морето. Вдигнал я той, а в нея се оказало медно шише, заоловено и запечатано с пръстена на Сулейман бен Дауд. Той го извадил и го отпушил. От него излетял син дим, който се издигнал до небесата, и хората чули как ужасен глас крещи:

— Милост, милост, пророк на Аллаха!

После от дима изплувало огромно същество с ужасен образ. Сърцата на пътниците едва не се спукали от страх, но черните въобще не му обърнали внимание. Един се обърнал към царя, запитал го какво е това, а той отговорил:

— Това са от онези джинове, които Сулейман, синът на Дауд, когато го разгневили, вкарал в тези шишета, запечатал ги и ги хвърлил в морето.

* * *

Зачудил се Абдул Малик бен Маруан на този разказ и рекъл:

— Всемогъщ е Аллах! Той е сторил добро дело, когато е направил Сулейман велик цар!

Сред присъстващите бил и Набита Зубияни, който рекъл:

— Право казва Талиб и доказателство за това са думите на един известен мъдрец:

И рече бог на раба Сулейман:

„Вземи властта! Бъди добър султан!

                И уважавай, който ти се подчинява!

                В зандана вечен — който се съпротивява!“

Затова той напъхал джиновете и шейтаните в медните шишета и ги хвърлил в морето.

Съгласил се емирът на правоверните с тези думи и рекъл:

— За бога, как ми се иска да видя едно от тези шишета!

— О, емир на правоверните! — заговорил Талиб бен Сахл. — Това е възможно и без да напускаш страната си! Нареди на брат си Абдул Азиз бен Маруан да ти донесе някое от западните страни. Той ще напише писмо на Муса бен Нусейр да отпътува натам и да ти донесе исканото шише.

Халифът одобрил съвета му и рекъл:

— Вярно е, ти говориш разумно, Талиб! Искам по тази работа да бъдеш мой пратеник при Муса бен Нусейр. Имаш моята воля, ще имаш колкото искаш пари, и всичко нужно, пък аз ще се грижа за близките ти!

Наредил той да напишат писмо до брат му Абдул Азиз, личния му наместник в Кайро, и още едно — до Муса бен Нусейр, наместника му в западните земи, с нареждане да тръгне и лично да търси Сулеймановите шишета, като остави за свой наместник на поста си своя син, да наеме водачи, да харчи колкото трябва, така че никой да няма нужда от нищо. Запечатал двете писма, дал ги на Талиб бен Сахл и му наредил да бърза.

Тръгнал Талиб бен Сахл, пресякъл земята на Шам и стигнал Египет. Посрещнал го емирът, поселил го в своя дом и докато му гостувал, му оказал голямо уважение и почит. После му дал човек да го води към Горен Египет и той стигнал при Муса бен Нусейр. Щом чул за идването му, емирът излязъл да го посрещне и много се зарадвал. Талиб му дал писмото, той го взел, прочел го, разбрал за какво става дума. После събрал първенците и им разказал съдържанието на писмото.

— Емире! — рекли те. — Ако търсиш човек, който да ти покаже къде е това място, трябва да се видиш с шейх Абдул Самад бен Абдул Кудус ас-Самуди! Той е човек знаещ, много е пътувал, познава всички равнини, пустини и морета, всички земи и страни, народите и техните нрави! Трябва да го намериш!

Наредил емирът да му доведат този човек. Когато го довели, той видял, че е старец и че много години са оставили следите си по него. Поздравил го емир Муса и заговорил:

— Слушай, шейх Абдул Самад! Нашият владетел емирът на правоверните Абдул Малик бен Маруан ми е наредил да свършим това! Аз слабо познавам тези земи, но ми казаха, че ти знаеш тези страни и пътища. Желаеш ли да изпълниш повелята на емира на правоверните?

— Емире! — отговорил шейхът. — Този път е неравен, той изисква дълго отсъствие от дома и неведоми са пътеките му!

— Колко е пътят дотам? — запитал емирът.

— Две години и няколко месеца нататък и още толкова обратно. По него има препятствия. Ти си човек воин, а нашата страна граничи с врага. Току-виж ни нападнат християните, докато те няма! Трябва да оставиш някого да те замества в управлението на държавата.

Емирът оставил сина си Харун да го замества в държавните дела и наредил на войниците да го слушат и да му се подчиняват във всичко, което им нареди. А синът му Харун бил момък смел, силен и едър. Шейх Абдул Самад пояснил, че за да се стигне до мястото, което е пожелал халифът, най-напред трябва да се върви четири месеца край брега на морето, че тези места са изцяло заселени, селищата са свързани едно с друго, има много вода и трева.

Тръгнали. Вървели, що вървели и излезли при някакъв дворец.

— Хайде да отидем в този дворец! — казал шейхът.

Емир Муса и шейх Абдул Самад, стражата и свитата пристъпили към двореца. Стигнали до портата му — тя била отворена. От двете й страни се извисявали високи колони. Покривите и стените били обковани със злато и сребро. Над портата висяла плоча, на която на гръцки било написано нещо.

— Да ти го прочета ли, емире? — запитал шейх Абдул Самад.

— Прочети го, Аллах да те възнагради! — отговорил емирът. — Всичко, което научаваме през това пътуване, е благодарение на твоето благодеяние!

Зачел шейхът, а то било следното стихотворение:

Тези хора също са изграждали…

С плач в последен път са ги изпращали.

                Много тайни тук дворецът скрива

                за всевластници и страсти диви.

Скри земята техните пътеки,

те в пръстта изчезнаха навеки.

                Сякаш тук са шатри те разпънали

                да отдъхнат, но не се завърнали…

Влязъл Муса в двореца, замаяла го красотата на градежа му, огледал рисунките и скулптурите. Над втората порта имало пак стихове и шейхът ги прочел:

Колко общества развити са се сривали

                в древността. Завинаги изчезвали.

Колкото и сгради да са вдигали —

                в паметта са вече неизвестни.

Други разделили си богатствата,

                що със труд и мъки са събирали.

В пищни дрехи яли вкусни ястия,

                а сега пръстта са те загризали.

Сякаш че камилите им чакат

                да се върнат пак във път обратен.

— Бог ни е създал за велики дела! — възкликнал емир Муса.

Разгледали двореца. Никого нямало в него, нито хора, нито котки, стаите му — потъмнели, стените им — пожълтели. По средата имало кубе, което се възвисявало към небесата, а около него — четиристотин гробници. Емирът пристъпил към тях. Едната била от мрамор и върху нея били изписани следните стихове:

Колко затварях и убивах

и през кои земи не минах!

                И колко ядох, колко пих,

                душата с песни изумих!

Все заповядвах, забранявах,

                най-мощни битки, изпитни!

                О, тези бранни, луди дни!

Несправедливости раздавах

и радости не получавах!

                Прави си сметка, млади момко!

                Преди смъртта да ти задрънка

с косата, имаш ли богатство —

живота си живял напразно!

Муса огледал кубето. То имало осем врати от сандалово дърво, със златни гвоздеи ковани, със сребърни обръчи затегнати, със скъпоценни камъни обсипани. На първата врата било написано:

Събрах предмети много — но липсва там честта,

на хората държах аз съдбите и властта.

        Живях в охолство, в радост, задавен чак от щастие,

        когато звяр в душата ревеше самовластен.

Беди не забелязвах. Скъперник стиснат бях.

Не съм дарявал бедни… По-скоро да горя

        във огъня!… Дори да изгубвах сили страшни,

        аз влязох със Аллаха могъщ във бой опасен.

Но писано било ми по-бързо да умра

и да не умножавам с подобни си мира.

        Събрах войници много — каква ли полза имах?

        Сега и ти, човече, ще минеш — ще отминеш.

Животът ми изтече, но в тоз последен път

ни радости, ни грижи не ще ме призоват!

        И в ранно утро светло душата ми отлитна.

        Носачи и копачи погребаха ме тихо.

Сега денят очаквам за среща със Аллах!

Че грехове безбройни в живота си познах!

        И няма да помогне ни близък, ни съсед…

        Аз без съвет живях си — и нямам пак съвет!…

Когато изслушал тези стихове, Муса заплакал, а когато влязъл в кубето, се озовал пред висока и дълга гробница, а върху нея — надпис върху плоча от китайска стомана.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че шейх Абдул Самад прочел написаното върху плочата: „Ти, който си стигнал до тази земя, вземи си урок от събитията на времената и пътищата на съдбата, които ще видиш! Не се залъгвай от видимия свят и неговите красоти, виж и неговия позор, тщеславие и неистински блясък! Срещата с него е коварна и лъжлива, а делата му са фалшиви. Той е все едно да вземеш заем, който един ден трябва да върнеш. Той е като бълнуване, като мираж. Дяволът го прави красив пред очите на човека до смъртта му. Такива са чертите на видимия свят — не вярвай в тях, не им се поддавай, те лъжат онзи, който ги смята за своя опора, и те го отклоняват от правия път. Не се завързвай с примките му, не се залепяй по полите му.

Аз имах четири хиляди буйни червени коня в конюшните си, ожених се за хиляда моми, все дъщери царски — все девственици жарки. Те ми родиха хиляда сина — лъвчета забавни. Живях хиляда години в сладости тайни. Събрах пари колкото всички царе по земята. Мислех, че винаги ще живея богато. Не усетих кога дойде онзи, който сладостите прекъсва и близък от близък откъсва, домове почерня, дворци разрушава, големи и малки, деца, бащи, майки той не подминава! Живяхме в доволство в този палат, докато не ни настигна присъдата на господаря на световете, господаря на небесата и на земята. Задави ни зовът на ясната истина. Всеки ден по двама синове умираха. Когато видях, че гибел е влязла в дома ми и ни унищожава, че всички потъваме в морето на смъртта, доведох писар и му наредих да напише тези стихове, мисли и изрази, наредих със секач да ги изсекат по тези порти, плочи и гробници.

Имах войска от хиляда хиляди момци. Наредих им да сложат шлемовете, да надянат мечове, да вдигнат пики, да яхнат жребци, с метал покрити. И когато при мен дойде присъдата на господаря на световете, владетеля на небесата и земята, викнах: «Ей, вие, воини и войскари, може ли да спрете онова, което ми изпраща Всемогъщият?» Но войниците и войскарите бяха безсилни и рекоха: «Как да се бием с невидимия, с онзи, чиято е вратата, пред която няма стражи!» «Пригответе ми пари!», наредих аз. «Хиляда торби, във всяка торба — хиляда кантара червено злато, и още бисери и скъпоценни камъни, бяло сребро и такива елмази, каквито няма никой земен цар!» Направиха това и когато донесоха това имане пред мене, запитах: «Можете ли да ме спасите с цялото това имане и да ми купите с него поне ден живот?» Те не можеха. Аз изчаках присъдата и решението на Аллах да вземе душата ми и да ме положи в гроба. А ако ме запитате как се казвам, ще ви кажа: аз съм най-великият Куш бен Шадад бен Ад“.

На същата плоча били записани следните стихове:

Ако си спомните след много време

                  за мен, макар и в дни далечни, чужди —

аз син съм на Шадад — владетел земен,

                  земята на баща ми ме прибра ненужен!

Далеч остана и светът огромен —

                  от Шам и Миср, та до Аднан далечен.

Бях славен и царете унижавах скромни,

                  страхуваха се те — аз мислех се за вечен!

Народи, племена — в ръцете си държах ги,

                  страни богати се от мен бояха,

а тръгнех ли на бой със чуждите държави

                  хиляда хиляди момци след мен вървяха!

Богатства имах аз неизброими —

                  натрупала ги бе при мен съдбата.

Да поживея още, платих с каквото имам,

                  за миг поне живот да продължи душата!

Отказа бог! Докрай изпълни свойта воля,

                  останах сам и всичко в очите ми изчезна,

дойде смъртта жестока, макар и да се молех,

                  захвърли ме в дълбока, бездънна страшна бездна.

Получих всичко аз, което съм заслужил,

                  и негов пленник станах, понесох си вината!

Човече, възвиси си душата и ненужното

                  ти изхвърли — и следвай по пътя на съдбата!

Оплакал емир Муса погребаните. Разхождали се напред-назад из двореца, разглеждали пищните му стаи и живописните му кътчета и се спрели на четирикрака маса от мрамор, върху чийто плот било написано: „На тази маса са яли и пили хиляда еднооки и хиляда здравооки царе и всички напуснаха този свят!“

Когато напуснал двореца, емир Муса взел със себе си само масата. Тръгнала войската. Шейх Абдул Самад вървял отпред да им показва пътя. Минал ден, минал втори, а на третия се оказали при висок постамент, върху него — меден конник, на края на пиката му — блестящо широко острие, което заслепявало очите, а върху него било написано: „Ти, който си стигнал до мен, ако не знаеш пътя, който води към Медния град, потъркай шепата на конника — ръката му ще се завърти и ще спре. Следвай посоката й, без да се боиш и притесняваш — тя ще те отведе при Медния град“.

Потъркал емир Муса шепата на конника, тя се завъртяла и посочила правилния път. Тръгнали те в тая посока, вървели, що вървели, пресекли далечни страни, докато един ден се намерили пред колона от черен камък, а в нея до мишниците било вградено някакво същество. То имало две големи крила и четири ръце, двете били като човешки, а другите две — като лъвски лапи с големи нокти. На главата си имало коса като конска опашка, очите му блестели като горещи въглени, имал и трето око на челото, като тигърско и от него изскачали огнени искри. Тялото му било дълго и черно.

— Хвала на онзи, който ми отреди тези велики беди и мъчения до Деня на възкресението! — викало съществото.

Хората загубили ума и дума и хукнали да бягат.

— Какво е това? — запитал Муса шейх Абдул Самад. — Я иди по-близо! Пък може и да ти разкрие тайната си, да разберем какво му се е случило.

— Ама аз се боя от него! — възразил шейхът.

— Не се бойте! — се чул глас от небесата. — Той е окован заедно с всичката му сила и за вас, и за който и да е друг!

Пристъпил шейхът към съществото и го запитал:

— Ей, ти! Как се казваш? Какъв си? Кой те е сложил на това място и по този начин?

— Аз съм ифрит от рода на джиновете! — отговорило съществото. — Казвам се Дахиш бен Аамаш! Окован съм тук с цялото ми величие, затворен съм с цялата ми мощ и ще се измъчвам, докато пожелае всевечният всевишен Аллах!

Запитал го шейхът каква е историята му, и ифритът заговорил:

Моят разказ е удивителен. Някои от синовете на Иблис имаха идоли от червен ахат, на които и аз се уповавах. Почиташе подобен идол и един от царете на морето, който притежаваше огромна сила и велик ум и водеше войска от хиляда хиляди джина. С мечовете си те избиваха всички, които не му се покоряваха, и със сила налагаха неговата вяра. Джиновете, които му се подчиняваха, бяха под моите заповеди. Всички бяха въстанали срещу Сулейман, сина на Дауд. А аз пък се вмъквах в кухата вътрешност на идола и от там издавах повели от негово име. Дъщерята на царя обичаше този идол и дълго престояваше пред него, като се отдаваше на молитви. Бе една от най-големите красавици. Описали хубостта й пред цар Сулейман и той изпратил пратеници при баща й с поръка да му кажат: „Ожени ме за дъщеря си, строши ахатовия камък и се закълни, че няма бог освен Аллах и че Сулейман е пророк на Аллаха. Ако направиш това, ще притежаваш всичко, което ние притежаваме, и ще изпълняваш задълженията, които ние изпълняваме. Ако откажеш, ще изляза срещу тебе с войска, с която нямаш сили да се биеш. Ще те пленя с войниците си, макар и да напълня цялото пространство, и ти ще изчезнеш като вчерашния ден!“

Когато пратеникът на Сулейман дойде при царя, той страшно се разгневи, наду се и каза на везирите си:

— Какво ще кажете за този Сулейман бен Дауд? Хем праща хора за дъщеря ми, хем иска да строша ахатовия си идол и да приема неговата вяра!

— Велики царю! — отговорили те. — Нима Сулейман е в състояние да стори това! Та ти живееш посред Голямото море! Дори да тръгне срещу тебе, той не може да те достигне! Мариди и джинове ще го пресрещнат. А в тази битка ти се уповавай на идола, комуто се кланяш — той ще ти помогне и ще ти дари победа! Правилно ще е да се посъветваш за това и със своя бог (те имаха предвид ахата) и да чуеш какво ще ти отговори! Ако те посъветва да се биеш — бий се, ако ли не — откажи се!

Скочи царят, закла животни, принесе жертва на идола си, влезе при него, отпусна се на колене и заговори:

О, бог мой! Аз познавам могъщата ти сила!

Той иска да строша снагата твоя мила!

   Над Сулейман, мой боже, дари ми ти победа!

   Ти нареди — пък славата си после гледай!

А пък аз с цялата си глупост и малоумие подцених волята на Сулейман, намъкнах се в кухината на идола и заговорих:

Не се бои от него мойта власт,

познавам бъдещето аз!

        Ако пък дръзко те нападне —

        аз сам душата му ще грабна!

Щом чу моя отговор, царят се реши да почне война с божия пророк Сулейман. И когато пратеникът му дойде втори път за отговор, той го ритна болезнено, заговори му дръзко, заплаши го и му заръча да предаде думите му на Сулейман:

— Ще те заставя ти да приемеш моята вяра! Или ти ще ме плениш в бой, или сам ще паднеш в моя плен!

Върнал се пратеникът при Сулейман и му разказал какво му се било случило. Царят скочил силно разгневен и решил да приготви войската си от джинове, хора, зверове, птици и чудовища. Наредил на Дамарият, който бил цар на джиновете и негов везир, да събере отвсякъде маридите. Той събрал към шестстотин хиляди дяволи. Наредил и на Асиф бен Барихия да събере войниците хора, които били повече от хиляда хиляди. Раздал оръжия и храни, качил се заедно със своите войници на вълшебни килимчета, птиците над главите му летели, зверовете под килимите търчали, докато стигнали острова. Обкръжили го и цялата земя се изпълнила с войници…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Когато пророкът на Аллах Сулейман дойде с войската си на нашия остров, той изпрати човек при царя ни да му каже:

— Ето, аз дойдох! Спасявай душата си от бедата! Подчини ми се! Приеми моето послание, строши идола си и се поклони на единствения бог господар! Ожени ме за дъщеря си, както се полага по закон! Ти и всички, които са с тебе, нека кажат: „Няма бог освен Аллах! Свидетелствам, че Сулейман е пророк на Аллах!“ Речеш ли това — ще имаш вяра и мир, откажеш ли — няма да ме спрат всичките укрепления на острова ти!

Дойде пратеникът, предаде на царя посланието на Сулейман, а той му отговори:

— Това, което той иска от мене, е невъзможно! Съобщи му, че ще изляза на бой срещу него!

Пратеникът предал отговора на Сулейман.

А нашият цар бе пратил своите поданици джинове да съберат войска. Събраха се хиляда хиляди. Към тях се присъединиха и други мариди и шейтани, които живеят по островите в моретата и по върховете на планините, той стегна войската, отвори оръжейниците и раздаде оръжие. И Сулейман също бе подготвил войската си. Той наредил на зверовете да се разделят на две и да застанат отляво и отдясно на хората. Наредил на птиците да литнат над острова, да нападат, да вадят очи с ноктите си и да удрят по лицата с крилете си. Наредил на зверовете да разкъсват конете. Сам той седнал в мраморно ложе с вградени скъпоценни камъни и облепено с плочи от червено злато, сложил везира си Асиф бен Барихия от дясната си страна, а везира си Дамарият — от лявата, човешките царе се подредили отдясно, царете на джиновете — отляво, зверовете и змиите — отпред.

Те се втурнаха срещу нас като един. Аз и войниците ми бяхме първите, който се опълчиха срещу Сулейман.

— Стойте по местата си! — наредих на войниците си. — Нека излязат срещу вас. Тогава викайте за двубой с Дамарият!

Но ето че изскочи самият Дамарият. Метна по мене огнена стрела и неговият огън се оказа по-силен от моя. Изкрещя така силно, че ми се стори, че небето се срути върху мене. Викна на хората си, те се втурнаха, вдигна се пламък, извиси се пушек, още малко и сърцата щяха да се пръснат. Птиците се биеха от въздуха, зверовете — из равнината. Бихме се с Дамарият, докато аз останах без сили, но и той остана без сили. Войниците и приятелите ми отказваха да се бият, племената ми бяха победени. Тогава Сулейман викна:

— Я ми хванете онзи великан велик с твърде неприятен лик!

Биха се хора с хора, джинове с джинове, войниците на Сулейман ни мачкаха, зверовете му ни нападаха, птиците му ни кълвяха очите, деряха ни с нокти или пък удряха лицата ни с крилете си. Зверовете хапеха конете, разкъсваха войниците и само телата им оставаха по земята като сухи палмови стволове. Поражението не ни мърдаше. Аз избягах от Дамарият, но той ме гони три месеца, настигна ме и станах това, което виждаш!

* * *

Когато джинът в колоната разказал историята си, хората го запитали:

— А къде е пътят, който води към Медния град?

Показал им той пътя и им обяснил, че той има двайсет и пет порти, но нито една не се виждала, дори следа не се забелязвала и че стените му изглеждали като къс скала или като желязо, отлято в калъп.

Ето че накрая хората стигнали пред този град и спрели. Емир Муса и шейх Абдул Самад се мъчили да открият врата или начин за влизане, но нищо не се получило.

— Слушай, Талиб! — заговорил емир Муса. — Каква хитрост да измислим, за да влезем в града? Трябва да има някаква порта, през която да се влиза!

— Да послушаме Аллах, емире! — рекъл Талиб. — Нека да си починем два-три дни, пък ще намерим начин, ако е пожелал Всевишният, и порта да намерим, и вътре да влезем!

Емир Муса наредил на един от стражите да обиколи града, пък дано намери следи от порта или вход. Стражът обиколил крепостта за два дни и две нощи без почивка, на третия ден се върнал, поразен от дължината и височината на крепостта.

— Емире! — казал той. — Не бе трудно да потегля от това място, където сме спрели, и да се върна, но порта не намерих!

Муса взел със себе си Талиб бен Сахл и шейх Абдул Самад и тримата се изкачили навръх планината, която се извисявала над крепостта. Оттам видели зад стените огромен град: дворците му се извисяват, кубета ярко заблестяват, със къщи здрави и красиви, потоци текат пенливи, с плод натежали са дървета, градините в росата светят, стени могъщи, но пък празен, потънал в тишина ужасна, и само бухали в ъглите, витаят птици във висините, над покривите гарван честен оплаква хора неизвестни.

Завайкал се емир Муса, че градът е без хора, без живот и пазарища. Погледа му привлякло нещо, което било извън крепостта — там имало четири плочи от бял варовик, които се белеели в далечината. Приближил се — по тях било изсечено писмо. Наредил на шейх Абдул Самад да ги прочете. Пристъпил шейхът, вгледал се, прочел ги. На първата било записано с гръцко писмо: „Човече, онова, което погледът ти е пропуснал да види, е пред тебе. Поклони му се, че в него са твоите дни и години. Не разбра ли, че чашата ти е пълна докрай и скоро ще прелее? Преди да си влязъл в гроба — погледни! Къде са онези, които земи са завладявали, роби са унижавали и над войски са повелявали? Аллах им прати онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва!“

В долната страна на плочата били записани следните стихове:

Къде са царете, които света застроиха

и оставиха всичко, което сами съградиха?

   След толкоз строежи полегнаха в гробове тесни

   и станаха купчина кости на хора безвестни!

Къде са бойците, спечелили толкоз победи?

Къде им са плячките, с толкова кръв полети?

   Настигна ги бързо могъщата божа присъда.

   Дори и парите не стигнаха вечни да бъдат!

Изохкал емир Муса и възкликнал:

— За бога, скромността на този свят е най-голямото благополучие!

Измъкнал перо и дивит и записал надписа от първата плоча. Пристъпил към втората, а на нея пишело: „Човече, какво те мами, че искаш да си вечен? Какво те плаши, когато наближиш края? Не знаеш ли, че този свят е тленен? Няма изход за никого от гибелта. Ти гледаш към нея, а си навит като кълбо в лоното й. Къде са царете, които са изградили Ирак и са господствали над далечни страни? Къде са строилите Хорасан и Исфахан? Призова ги онзи, който изпраща смърт, и те се отзоваха. Каква полза от това, което са строили и градили, не отиде с тях в отвъдното онова, което са събрали и броили!“

Отдолу на плочата имало следните стихове:

Къде са тез, които са строили

                дворци?… Мълчат стените, не говорят.

Те имаха войски, и мощ, и сила —

                пред бога нищо не можаха те да сторят!

Къде са цезарите и крепостите силни?

Изчезнаха… И сякаш са не били!…

Емир Муса записал каквото било написано, и пристъпил към третата плоча…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че върху третата плоча пишело: „Човече, с любовта към този свят се забавлявай, но делото на твоя Отец не забравяй! Ден след ден животът ти минава — сладостите бързо се забравят. Но за Съдния ден приготви се — ще стоиш пред Бога на рабите!“

А в долната страна на плочата имало следните стихове:

Къде са тез, които народи покориха,

и Синд, и Индия велика победиха,

и негри, абисинци покориха?

                Не чакай вест… От гроба вест не идва

                за тях… Какво е там, не знае никой!

Съдбите им със пепел се покриха,

дворците от смъртта не ги спасиха!

Заплакал емир Муса, пристъпил към четвъртата плоча, върху която било записано: „Човече, толкова ли голям срок ти е отпуснал твоят всевладетел, че си се отпуснал в морето на развлеченията? Грабиш блага всеки ден, сякаш никога няма да умреш! Човече, не губи своите дни и нощи във весели часове и развлечения! Знай, че смъртта ти е предопределена, тя е кацнала на рамото ти. Не минава ден нейното утро да не ти казва «Добро утро», нито вечер нейната вечер да не ти казва «Добър вечер». Пази се от нея, но се готви за нея! И аз бях като тебе, потънал в удоволствия и изгубил заради тях представа за времето! Чуй ме, този свят е лъжовен, той е като мрежа на паяк!“

А отдолу били написани следните стихове:

Къде е онзи, който за своята защита

въздигна крепост мощна, без бога си да пита?

                Къде са и онези, които там живяха?

                Отидоха си всички — и сякаш че не бяха!

Те в гробовете стенат, очаквайки възмездие,

а вие ги оплаквате и в мъката си чезнете.

                Над този свят безкраен е само бог единствен.

                Макар чеда да сме му — не знае той роднинство!

Емир Муса си записал старателно всичко и слязъл от планината. Отишъл при войниците си, които стояли на същото място и измисляли начин да влязат в града. Тогава той заговорил на везира Талиб бен Сахл:

— По какъв начин да влезем в града, какви чудеса крие той? Може и да намерим там нещо, което ще ни издигне пред очите на емира на правоверните!

— Нека направим стълба и се качим по нея — може пък да стигнем до някоя порта! — рекъл Талиб бен Сахл.

— И на мен ми хрумна нещо такова! — казал емирът.

Извикал той дърводелци и железари, наредил им да направят стълба. Работили те цял месец, направили стълбата. Събрали се мъже, изправили я и я подпрели до стената. Възхитил й се емир Муса и рекъл:

— Аллах да ви възнагради, добри занаятчии сте, сякаш сте я излели! — после се обърнал към всички: — Кой от вас ще се изкачи по тази стълба горе на стената, ще тръгне по нея и ще се опита да слезе долу в града, да види що за чудо е това, а после да ни каже как да отворим портите?

— Аз ще ида, емире! — рекъл един. — Ще се кача и ще отворя!

Тръгнал човекът по стълбата, стигнал до горе, изправил се, загледал се в града, после плеснал с ръце и викнал:

— Колко си хубава!

Скочил вътре и от него само месо и кости останали.

— Умен човек беше, а каква работа направи! — възкликнал емир Муса. — Ами ако всички направят като него — никой жив няма да остане!

— Може би друг ще бъде по-сдържан! — обадил се някой.

Качил се втори, после трети, четвърти и пети. Един след друг се катерили по стълбата — дванайсет души, и всички изпогинали като първия.

— Само аз съм за тази работа! — казал шейх Абдул Самад. — Не може всеки, който опита, да свърши така!

— Не прави това! — възкликнал емир Муса. — Не бива да се катериш по тази стълба, защото, ако ти умреш, всички ние също ще измрем! Ти си ни водачът и никой от нас няма да остане жив!

— Само по волята на Всевишния можем да постигнем онова, което искаме! — настоял шейхът.

Съгласили се всички, че именно той трябва да се качи. Изправил се шейх Абдул Самад, изкачил се, като все повтарял името на Всевишния. Стигнал горната част на стената. Там плеснал с ръце и се загледал надолу, а всички му викнали:

— Не прави това, шейх Абдул Самад, не скачай!

А шейх Абдул Самад се разсмял високо, поседнал малко, като все повтарял името на Аллаха, после се изправил и викнал с висок глас:

— Емире, не бойте се! Даде ми Аллах всевеликият и всевишен хитрост и тя е благодатна, защото е свързана с името на Аллах!

— Какво виждаш, шейх? — викнал му емирът, а той отговорил:

— Видях вътре десет неволници като месечинки. Привидя ми се, че отдолу има езеро с вода, понечих да се хвърля в него, както направиха другите преди мене и загинаха. Но се въздържах. Не се съмнявам, че тази магия е заложена от жителите на града.

Шейхът тръгнал по ръба на стената, докато стигнал до двете медни кули. Към вътрешността им водела двуствола златна порта — нямало на нея катинар и не се виждало как се отваря. Той се загледал и забелязал върху нея изображение на конник от мед с протегната ръка. Там имало надпис, който гласял: „Потъркай гвоздея, който е върху пъпа на конника, дванайсет пъти, и вратата ще се отвори!“ Огледал конника и наистина забелязал на пъпа му здрав гвоздей. Потъркал го дванайсет пъти и вратата се отворила с гръмотевичен трясък. Влязъл вътре шейхът, тръгнал по широк коридор, после слязъл по стъпала. Стигнал до разширение с хубави ложета, по които лежали мъртъвци, до главите им имало скъпоценни щитове, заострени мечове и опънати лъкове с превъзходни стрели. Там била вътрешната страна на външната порта, залостена с желязна колона, дървени резета, сложни катинари и непознати сложни уреди. „Сигурно ключовете са у тези хора!“, рекъл си шейхът. Поогледал ги и видял някакъв шейх, който изглеждал най-възрастен, а неговото ложе било на по-високо място от останалите. „Я да видим дали ключовете на града не са у този шейх!“, помислил си Абдул Самад. „Сигурно това е привратникът, а тези са неговите стражи!“ Отишъл при него, повдигнал му дрехите — ключовете му били закачени за пояса. Взел ги, пристъпил към портата, отключил катинарите, издърпал резетата, поразмърдал уредите и вратата се отворила с такъв шум, сякаш треснала гръмотевица, защото била много голяма и тежка. Шейхът доотворил портата. Всички тогава възхвалили Аллах, радвали се и ликували. Зарадвал се и емир Муса, че шейх Абдул Самад е жив и здрав и че е отворил градските порти. Всички войници се втурнали да влизат, но емир Муса им викнал:

— Хора, влезем ли всички — не е сигурно какво ще стане с нас! Да влязат половината, а другите да останат навън!

Влязъл емирът заедно с половината си войници. Видели своите приятели мъртви, погребали ги. Видели, че и всички жители на града са мъртви.

Влезли в градското тържище — то било голям пазар с високи, свързани една с друга сгради. Дюкяните били отворени, теглилките — закачени, медта — излъскана, складовете — пълни със стоки. И там търговците били мъртви, телата им били изсъхнали, от тях стърчали костите им — били се превърнали в урок за онези, които умеят да приемат уроци. Видели четири пазара, отделени един от друг, всички дюкяни били пълни с пари. Оставили всичко и отишли на копринения пазар, а там — коприни и свила, тъкана с нишки от червено злато и бяло сребро в най-различни цветове, но стопаните били мъртви, лежали на кожени постелки. Оставили ги и отишли на пазара, където се продавали накити, бисери и якути. От там отишли на пазара на сарафите — всички били мъртви, под тях — топове платове от коприна и свила, а дюкяните — пълни със злато, сребро и благовония. Отишли на пазара за благовония и там видели редки стъкленици с мускус, амбра, алоево дърво, алое от Суматра и камфор. Но всички били мъртви, а и нищо за ядене нямало наоколо.

Като излезли от голямото пазарище, хората се озовали пред украсен дворец. Влезли в него и видели знамена, мечове, лъкове, щитове, закачени на златни и сребърни вериги, ризници, обковани с червено злато. Из коридорите имало скамейки от слонова кост, инкрустирани със злато, покрити с коприна. По тях лежали мъртъвци с изсъхнала кожа.

Спрял се Муса, гледал красотата на двореца, здравата му направа, удивителния му градеж — от съвършен по-съвършен, с прекрасна архитектура, и забелязал изсечен в стената от зелен лазурит следния надпис:

Виж, човече, хубаво огледай!

                Първом запомни, след туй — иди си

                духом-тялом честен и пречистен.

Всеки — край го чака там напреде.

                Виж прекрасни домове красиви.

Някой в тях се мисли май на вечен!

А каква бе ползата, човече?

                Дом, пари от смърт не ги спасиха!

Те надежда хранеха, но пак

                влязоха във гроба тъмен, хладен!

Бяха на върха човешки чак —

                под земята няма сит и гладен!

Може и да викат — нямат глас,

                нямат дом, богатства, огърлици,

и лица си нямат — всичко в прах

                е покрито — тежък и безличен.

Прах изпълва гнилия им труп,

                бузи румени са в черна пръст изваяни.

Яли, пили — няма нищо тук,

                че в земята са сами изядени!

Емир Муса наредил да запишат стиховете и продължили пътя си из двореца…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че емирът и хората му стигнали до голямо открито пространство. От четирите му страни имало четири високи и широки зали, изградени от злато, сребро и разноцветни камъни. По средата — водоскок от мрамор, до него — копринена шатра. В дъното на всяка зала били вградени чучури с басейни, изградени от бял камък, от чешмите течали потоци и четирите потока се събирали в езеро, изградено от разноцветни камъни.

Влезли в първата зала — тя била пълна със злато и бяло сребро, бисери, накити, скъпоценни метали и ракли, пълни с червена, жълта и бяла коприна. Отишли във втората зала, отворили хазната в нея — тя била пълна с оръжия и бойни доспехи: позлатени шлемове, даудови ризници, индийски мечове, прави копия, хорезъмски пики. Влезли в третата зала — там имало няколко хазни, заключени с катинари, от тавана висели завеси, обшити с най-различни шевици. Отворили едната — тя била пълна с оръжия, инкрустирани със злато, сребро и скъпоценни камъни. В четвъртата зала също намерили хазна. Отворили я — била пълна със съдини за ядене и пиене от злато, сребро, кристални чинии, чаши, инкрустирани с прозрачни бисери и бокали от оникс. Всеки започнал да си взема каквото му харесало, всеки войник — колкото можел да носи.

Когато решили да излязат, забелязали в една стена врата от ковано желязо с вградена в него слонова кост и абанос и обкована с блестящи златни гвоздеи. Тя била закрита от завеса, обшита с най-различни шевици, с катинари от бяло сребро. Огледал шейх Абдул Самад тези катинари и ги отворил. Хората се оказали в мраморен коридор, от двете страни били изрисувани изображения на зверове и птици, всички — от червено злато и бяло сребро, а очите им — от бисери и якути, които удивлявали всеки, който ги погледнел.

От там влезли в красива зала. Когато я огледали, Муса и шейх Абдул Самад останали поразени. Пресекли я и влезли във втора зала от полиран мрамор с вградени в него скъпоценни камъни. В дъното й имало голямо кубе, чиито камъни били обковани с червено злато. По средата на това кубе имало друго, цялото от мрамор, с изрязани прозорци, поставени в рамки от изумруди, каквито никой цар не можел да си позволи. А вътре в него имало копринена шатра върху колони от червено злато, по тях — образи на птици, нозете им — от зелен изумруд, под всяка птица — подложка от прозрачен изумруд. Зад фонтана имало ложе, обсипано с бисери и драгоценни камъни. А на ложето — неволница като ярко слънце. Била облечена с наметка от прозрачни изумруди, на главата й — корона от червено злато и диадема със скъпоценни камъни, на шията й — огърлица, на челото й — два камъка, блестящи като слънца. Самата тя сякаш гледала дошлите. Зачудил се емирът на нейната хубост, смаяли го красотата й, руменината на бузите й, чернотата на косите й — човек да помисли, че е жива, а не мъртва.

— Мир на теб, неволнице! — поздравил емир Муса.

— Аллах да те вразуми! — възкликнал Талиб бен Сахл. — Тази неволница е мъртва, тя няма душа! Как ще ти отговори на поздрава! Та това, емире, е изображение, умно натъкмено! След смъртта й са извадили очите й, подлели са под тях олово и после са ги подлепили на старото им място и те блестят, сякаш тя си мърда клепачите, и който я гледа, струва му се, че примигва.

Към ложето, където била неволницата, водело стъпало. На него стояли двама роби, единият — бял, а другият — черен, единият държал стоманена пика, другият — скъпоценен меч. Между тях била поставена златна плоча, върху която било записано: „В името на Аллах, милосърдния и милостивия! Човече, какво постигна, когато вечно се хранеше с надежда? Защо забрави, че краят вече и над теб се надвесва? Нима не знаеш, че смъртта вече те вика? Подготви се за своя край! На този свят може и да си богат, но в другия нищо не ще вземеш със себе си! Къде е Адам, първоотецът на всички хора? Къде е неговото поколение? Къде са царете, хосроите и цезарите? Къде са царете на Индия и Ирак? Къде са царете на пространствата? Къде са юнаците? Къде са великаните? Домовете им са празни, отдавна са напуснали близки и роднини! Къде са царете на перси и араби? Всички измряха и станаха на пепел! Къде е Харун? Къде е Хаман? Къде е Шадад бен Ад Ханаански? Къде е Зу-ал-Аутар? Къде са господарите сановници? Всички измряха. Аллах ги прибра завинаги, опразни домовете им от тяхното присъствие! Дали им стигна богатството до Деня на възкресението, когато те се готвеха да отговарят пред бога на рабите? Ти, който не ме познаваш, сега ще познаеш името ми. Аз съм Тараммуз, дъщеря на великия цар! Имах неща, каквито никой цар не е имал, бях справедлива към хората, делях всичко, раздавах и дарявах. Живях дълго в радост и доволство, освобождавах неволници и роби, докато не се появи вестоносецът на съдбите и аз паднах в обятията на бедите.

Така стана, че седем години не капна капка дъжд, не поникна тревица, изядохме всички запаси, с които разполагахме, смилихме се над добитъка си и го изядохме, докато не остана нищо. Тогава извадих пари, мерих ги с микияли, дадох ги на най-верните си хора, те избродиха всички земи, не остана нито педя, където не потърсиха нещо за изхранване, но нищо не намериха. След дълго отсъствие се върнаха. Тогава изоставихме парите и имането, затворихме крепостните порти на града и се оставихме на божието предопределение. Оставихме си съдбата в ръцете на висшия ни цар и както ни виждаш, измряхме. Тук е всичко, което сме изградили и спестили. Това е нашата история и след всичко, което сте видели, остава да го запомните“.

В долната страна на плочата били записани следните стихове:

Не се лъжи със празната надежда,

че колкото да си събрал — не срещаш

                ти вечното, — ти чужд си на земята!

                И други като теб преди живяха,

с добро и гнет те трупаха богатства,

но дойде срокът — вече няма бягство!

                А водеха войници на талази,

                оставиха богатства, скъпи сгради,

полегнаха във гроба — тясна дупка,

затъкнаха устата с пръст безвкусна…

                Там бяха сякаш рицари напети,

                през черна нощ свалени от конете

                във дом без изход… Хора честни, клети,

                там който влезе — няма изход! Спрете!

Не бойте се да жертвате богатства —

така ще влезете във райско братство!

                Добро раздайте — утре ще се върне,

                че само бог остава вечно първи!

Заплакал емир Муса при тези думи и рекъл:

— Благочестието стои над всичко и само който го осъществява, е пример за истина!

Огледал се и видял още един надпис на стената: „Смъртта е най-ясната истина, най-сигурното предопределение, страхът от нея е прибежище и спасение на душата. Вземи пример от онзи, който е влязъл при тебе в земята. Не виждаш ли, че посивялата ти коса към гроба те призовава, че изнуряващата ти душа за смърт ти съобщава? Пази се от последния си път и от божествената равносметка. Няма по-жестоко от човешкото сърце, няма по-велик от твоя бог! Къде са древните народи — урок за тези, които умеят да вземат урок? Къде са царете на Китай, хора пълни с безстрашие и мощ? Къде е Шадад бен Ад и всичко, което е сътворил и изградил? Къде е Нимруд, който потискаше и гнетеше? Къде е фараонът, който отричаше бога и не вярваше? Всички са победени от смъртта, от нея не се спасява нито голям, нито малък, нито мъж, нито жена. Взе си ги онзи, който ни дава живота в заем и разделя деня от нощта. Ти, който си дошъл на това място, който си успял да ни видиш, не се прелъстявай от нищо тленно на този свят в развалини, то е вероломно и коварно, гибелно и предателско! Вземи колкото можеш богатства, но не докосвай тялото ми и нищо по него — то е саванът над моята голота, единственото, което ми е нужно от този свят! Нека божият гняв ме пази — посегналият ще погуби себе си!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато чул тези думи, емир Муса записал всичко и рекъл на свитата си:

— Донесете торбите, пълнете парите, сложете от тези съдини скъпоценности и другите неща!

— Емире! — заговорил Талиб бен Сахл на Муса. — Нима ще оставим тази неволница с всички неща по нея — подобни на света няма, по наше време такива неща не се намират! Те са много по-ценни от всякакви пари, най-добрият дар, който може да се занесе на емира на правоверните!

— А ти не чу ли какво съветва неволницата с надписа от тази плоча! — възкликнал емир Муса. — Тя го е оставила като обет невъзвратим!

— Не бива заради някакви си думи да оставим такова богатство, толкова скъпоценности върху един труп! — възкликнал Талиб бен Сахл. — Какво ще прави тя с него? Та то е красота на красотите, хубост невиждана! Ще я покрием после с някаква памучна дреха! Живите имат по-голямо право на това богатство от мъртвите!

Той пристъпил към стъпалото, прескочил го, минал между двете колони и се оказал между двамата стражи. И тогава единият от тях го тласнал в гърба, а другият замахнал с меча и му отсякъл главата.

— Аллах да не ти прости и след смъртта! — възкликнал емир Муса. — Имаше предостатъчно имане! Но алчността се наказва!

Той разпоредил да влязат и останалите войници и да си вземат каквото желаят. Те натоварили камилите с пари и скъпоценности. Емирът наредил да затворят портата и потеглили на път.

Вървели, що вървели, докато стигнали до висока планина, надвиснала над морето, с много пещери по нея. От тях изскочили черни същества, облечени в кожи, на главите им — кожени бурнуси. Те не знаели езика на дошлите и щом видели войниците, изплашили се и се затичали да се крият в пещерите, където били техните жени и деца.

Спрял керванът, разпънал шатрите, събрали парите на едно място. Още не били подредили всичко, когато от планината слязъл царят на черните хора и пристъпил към войниците. Той знаел арабски и когато го довели при емир Муса, го поздравил. Емирът му отговорил на поздрава и му оказал почести.

— Вие хора ли сте или джинове? — запитал царят на чернокожите.

— Хора сме! — отговорил емирът. — А вие сигурно сте джинове, щом сте се уединили от света на това място, пък и сте такива великани по телосложение!

— Ние сме от потомците на Хам, сина на Нух! — отговорил царят. — А това море се нарича Каркар!

— А откъде познавате истинската вяра? — запитал емирът. — При вас на тази земя не се е появявал пророк, който да ви вдъхнови за нея!

— Знай, емире! — отговорил царят. — При нас от това море се появи човек, чиято светлина озаряваше хоризонтите. Той призоваваше с глас, който се чуваше отблизо и далече: „Синове на Хам! Подчинете се на онзи, който вижда, а сам е невидим, кажете, че няма бог освен Аллах и че Мохамед е пратеник на Аллах! Аз съм Абул Абас ал-Худр!“ Преди ние се кланяхме един на друг, а той ни призова да почитаме само бога на рабите!

— Ние сме хора на царя на исляма Абдул Малик бен Маруан! — рекъл емир Муса. — Дойдохме заради медните шишета във вашето море. В тях има затворени дяволи от времето на Сулейман, сина на Дауд, мир и на двамата! Той ни нареди да му занесем някое от тях да го види и да го разгледа!

Царят на чернокожите ги нагостил с риба, наредил на гмурците да извадят от морето някое и друго от Сулеймановите шишета и те извадили дванайсет. Емир Муса щедро одарил царя на чернокожите с богати дарове, царят на Судан също надарил емира с морски същества, които имали лица на хора, и рекъл:

— Три дни ми беше гост и аз те гостих само с такава риба!

— Непременно трябва да отнесем някоя от тях да ги види емирът на правоверните! — рекъл емир Муса. — Сигурно от това душата му ще се отпусне дори повече от Сулеймановите шишета!

Сбогували се и си тръгнали. Вървели, що вървели, докато стигнали земята на Шам. Влезли при емира на правоверните Абдул Малик бен Маруан. Емир Муса му разказал за всичко, което видели и което им се случило по пътя.

— Защо не бях с вас да видя с очите си онова, което и вие сте видели! — възкликнал емирът на правоверните.

Той взел шишетата, започнал да отваря шише след шише, а дяволите изскачали от тях и викали:

— Милост, пророк на Аллаха, вече никога няма да правим такива работи!

За различните видове морски момичета, които изпратил царят на Судан, направили дървени корита, напълнили ги с вода и ги оставили в тях, но те умрели от горещината.

[1] По-важните исторически и географски названия, имена, титли, непознати думи и специфични термини са обяснени по азбучен ред в края на тома — бел.прев. ↑

Приказка за един цар, неговия син, седемте везири и неволницата

Разправят, царю честити, че в далечни времена преди векове живял велик цар. Той имал много войници и слуги, достойнство и имане, но вече бил на възраст, а все си нямал мъжко чедо. Това го тревожело и той се обърнал чрез пророка Мохамед с молитва към Всевишния. Чул Аллах молитвата му и жена му понесла рожба. Изчакали, докато дойде време за раждане, и тя родила мъжко чедо с лице като лунен кръг в четиринайсетия ден на месеца. Отгледала го тя, докато станало петгодишно.

При този цар живял един от най-известните мъдреци на времето си на име Синдбад. Царят предал момчето на него и докато то станало на десет години, той го учел на мъдрости и го възпитавал така, че никой вече не можел да се сравнява с него по наука, възпитание и ум. Когато баща му узнал това, той му довел няколко конници бедуини да го учат на езда. Момъкът станал изкусен ездач, бродел из полетата и надминавал както връстниците си, така и най-добрите конници. Един ден мъдрецът се взрял в звездите и видял, че ако през следващите седем дни момъкът произнесе някаква дума, тя ще стане причина за неговата гибел. Отишъл при баща му и му разказал за това.

— А ти какво ще кажеш, мъдрецо? — запитал царят.

— Царю! — отговорил мъдрецът. — Аз мислих и измислих — нека да го оставим на някое приятно място, там да слуша весели песни и да седи, докато минат тези седем дни!

Изпратил царят да извикат една неволница от неговите придружителки — а тя била най-хубавата, — предал й момъка и наредил:

— Вземи господаря си в двореца си, нека стои при тебе и да излезе, когато изминат седем дни!

Повела го неволницата, настанила го в двореца. А там имало четирийсет стаи, във всяка стая — по десет неволници и всяка неволница свирела на някакъв инструмент. Около двореца течал поток, а бреговете му били засадени с плодни дървета и ухаещи цветя.

Хубав и строен бил момъкът — то с думи не може да се опише! Първата вечер го видяла неволницата, която била и наложница на баща му, много го харесала, обикнало го сърцето й, тя не се сдържала и всячески показвала колко го харесва, и го съблазнявала.

— Ако е пожелал всевишният Аллах, изляза ли от тук, ще отида при баща си, ще му разкажа всичко, което правиш, и той ще те погуби! — рекъл момъкът.

Изплашила се неволницата, затичала се при царя и с плач се хвърлила в нозете му.

— Ваше величество! — изохкала тя. — Господарят ми се опита да ме съблазни, а като се дръпнах, ме заплаши, че ще ме убие! Нищо не му позволих, избягах от него! Няма никога да се върна вече нито при него, нито в двореца!

Страшно се ядосал бащата при тези думи, извикал начаса при себе си своите везири и им наредил да погубят сина му.

— Царят е решил да погуби сина си!?! — заговорили те помежду си. — Ако го убие, после непременно ще съжалява! Той му е толкова скъп. А после ще се нахвърли срещу нас и ще ни обвинява, ще ни вика: „Защо не направихте нещо, за да ми попречите?“

И те се договорили да направят нещо, за да не погуби той сина си.

Изправил се първият везир и рекъл:

— Днес аз ще ви спася от злото на царя!

Станал той, отишъл при царя и казал:

— Царю, и хиляда синове да имаше, не можеш да си позволиш да погубиш и един заради приказките на някаква неволница! Тя или говори истината, или лъже!

— А ти, везире, знаеш ли нещо за женското коварство? — запитал царят.

— Да! — отговорил везирът и заразказвал:

Приказка на първия везир за царя и съпругата на везира

Научих, царю, че някога в древни времена живял цар, който много харесвал жените. Един ден, като правел нещо в двора си, погледът му паднал върху една неволница, която била върху плоския покрив на съседната къща. Царят не могъл да се сдържи да не я хареса. Запитал чия е къщата, и му отговорили:

— Това е къщата на твоя везир еди-кой си!

Скочил царят начаса и пратил да го извикат. Когато той дошъл, му наредил да попътува из царството и да види как вървят делата там. Отпътувал везирът, както му било наредено. А след като той заминал, царят се изхитрил да влезе в неговия дом. Щом го видяла, неволницата го познала и се хвърлила в нозете му.

— Каква е причината за благосклонното ти гостуване, подобно на което не съм имала? — запитала тя.

— Страстта към тебе и мъката по тебе ме доведе! — отговорил той.

Тя отново целунала земята пред него и му рекла:

— Ваше величество, аз съм по-подходяща за неволница на някой от слугите на царя! Откъде пък у мене толкова късмет, че да застана до тебе в твоя сан?

Протегнал ръка царят да я притегли към себе си, а тя му рекла:

— Царю, това няма да ни убегне! Но ти почакай, почини си!

Седнал царят в креслото на своя везир. Жената станала и му донесла книги с приказки и мъдрости да почете, докато чака. Той открил в нея притчи и пословици, които сковали неговата решителност за прелюбодеяние и пречупили желанието му да извърши грях. А жената му приготвила храна и я сложила пред него — броят на ястията бил деветдесет. Хапвал си царят по лъжица от всяко. Уж храната изглеждала различна, но вкусът й бил един и същ. Зачудил се царят на тази работа и рекъл:

— Неволнице, ястията са много и различни, но вкусът им е един и същ!

— Аллах да ощастливи царя! — рекла тя. — Аз ти ги давам за пример, за да проумееш някои неща! Нали и ти имаш в двореца си деветдесет наложници, все различни, но в края на краищата искаш от тях едно и също!

Царят се засрамил, станал и напуснал къщата, без да й стори нищо лошо. От притеснение забравил и пръстена си под нейната възглавница и се прибрал в двореца си без него.

Седял, що седял царят, ето че везирът му се върнал, разказал му как е минала обиколката. После си тръгнал и се прибрал у дома. Седнал в креслото си, протегнал ръка под възглавницата и напипал под нея пръстена на своя цар. Взел го везирът, скрил го при сърцето си и за цяла година заживял отделно от неволницата си — нищо не й говорел, а тя не знаела каква била причината за гнева му…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ТРИЙСЕТИ СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на първия везир:

* * *

Това продължило доста време, без неволницата да разбере каква е причината. Тогава тя пратила да извикат баща й и му разказала, че везирът от година живее уединено от нея.

— Ще отида при царя и ще му се оплача! — рекъл баща й.

Един ден той влязъл при царя и заварил при него везира.

— Нека Аллах да подобри живота на царя! — казал той и се заоплаквал: — Аз имах хубава градина, сам си я посадих, похарчих парите си, докато съзрее и даде плод! Подарих я на този твой везир, той изяде от нея онова, което му харесваше, после я изостави и сега цветята й изсъхнаха, хубостта й се стопи и тя цялата се промени!

— Това, което той казва, е вярно, царю! — рекъл везирът. — Аз я пазех, но когато един ден отидох при нея, забелязах стъпка на лъв! Изплаших се и избягах от там!

Разбрал царят, че стъпката, която везирът уж бил видял, е неговият пръстен, който той бил забравил в къщата. Тогава рекъл на везира си:

— Върни се в дома си, везире, и бъди сигурен и спокоен! Лъвът няма да се доближи до тебе! Аз научих, че той е ходил до градината, но нищо лошо не й е сторил, кълна ти се в паметта на баща си и на дедите си!

Везирът се върнал у дома, наредил да извикат жена му, помирил се с нея и повярвал във верността й…

Приказка на първия везир за търговеца и папагала

Разправят също, царю честити, че имало един търговец, който много обичал да пътува. Той имал красива жена, обичал я и от много обич много я и ревнувал. Купил си един папагал, който да му разказва какво става в къщата в негово отсъствие.

Веднъж, когато пътувал нанякъде, съпругата му се увлякла по някакъв момък. Той влизал при нея, пък тя му оказвала внимание. Но когато се върнал от път, папагалът казал на търговеца:

— Господарю, някакъв момък турчин влизаше при жена ти, докато те нямаше, пък тя му оказваше голямо внимание!

Решил мъжът да убие жена си, но тя, като разбрала намерението му, викнала:

— Човече, ела на себе си! Може ли една птица да има ум и разум? Ако искаш да ти докажа това и да различиш къде е лъжата и къде — истината, иди тази нощ и преспи у приятели, а когато се върнеш — разпитай я! Тогава ще разбереш дали говори истината или лъже!

Отишъл човекът у един приятел и пренощувал там. Щом се мръкнало, съпругата му отрязала парче плат, покрила с него клетката на папагала и започнала да ръси по малко вода върху плата, да размахва ветрило над клетката, да приближава отвън към нея светилника, за да изглежда като блясък на мълния и да върти хромела, за да издава шум. Така продължила до съмване. Когато мъжът й се върнал, тя му рекла:

— А сега, мъжо, разпитай папагала!

Отишъл съпругът й при папагала, разпитал го да му разкаже какво се е случило последната нощ, а папагалът рекъл:

— Господарю, че кой ще чуе нещо или ще види нещо в такава нощ! Дъжд валя, вятър вя, гръмове гърмяха, мълнии блестяха!

— Лъжеш! — викнал човекът. — Последната нощ такива неща не е имало!

— Аз ти казах това, което преживях, чух и видях! — отговорил папагалът.

Така всичко, което птицата била разказала за жена му, се обезсилило.

Поискал човекът да се помири с жена си, но тя викнала:

— Няма да се помиря с тебе, докато не заколиш този папагал, който ме наклевети!

Хванал човекът папагала и го заклал, останал за няколко дни с жена си и пак тръгнал на път. Но се върнал по-рано и видял как онзи момък турчин се измъква от къщата му. Разбрал, че папагалът е говорил истината, а жена му е лъгала. Съжалил, че е заклал птицата, влязъл при жена си и я заклал, а после се заклел никога през живота си да не се жени…

* * *

— Разказах ти това, царю — завършил везирът, — за да разбереш, че женското коварство е огромно и че който избързва, после съжалява!

Отказал се царят да погубва сина си. Но на втория ден при него влязла неволницата и заговорила:

— Как така, царю, ме оставяш онеправдана! Какво ще рекат царете, като чуят, че си наредил нещо, после везирът ти те е разколебал и че един цар е изпълнил повелята на везира си! Постъпи със сина си с цялата справедливост! Защото иначе ще стане както в приказката за перача.

И неволницата заразказвала:

Приказка на неволницата за перача и неговия син

Ето аз научих, царю, че един перач излизал всеки ден на река Тигър да избелва платна. С него често излизал и синът му. Той влизал в реката и се гмуркал, а баща му го оставял да прави каквото поиска. Но един ден, както се гмуркал, мускулите му се схванали и той потънал! Когато го забелязал, баща му скочил в реката и заплувал да спасява сина си. Хванал го той, но синът се вкопчил в него. Баща и син се удавили заедно…

* * *

— Така и ти, царю, не попречиш ли на сина си, не защитиш ли правото ми, аз се боя да не би и двамата да се удавите! — завършила неволницата.

Тогава царят наредил да погубят сина му. Пристъпил напред вторият везир, целунал земята пред него и заговорил:

— Царю, не бързай да погубваш сина си! Ние се молим той да стане пазител на всичко твое! Почакай, царю, не бързай! Ако побързаш и го погубиш — ще съжаляваш, както съжалявал един търговец!

— Как е станало това? Каква е историята му, везире? — запитал царят.

И вторият везир заразказвал:

Приказка на втория везир за търговеца и старицата с двете питки

Разправят, царю честити, че живял някога един търговец, човек гнуслив в яденето и пиенето. Един ден той отпътувал за някаква страна. Вървял по улиците на чуждия град и видял старица да носи две питки хляб. Спазарил той питките и ги купил. Прибрал се у дома и него ден ял от тях. Когато се съмнало, се върнал на същото място и намерил там старицата, която носела нови две питки. Пак си купил хляб от нея. Така продължило двайсетина дни, след което старицата изчезнала. Запитал този-онзи къде е, но никой нищо не знаел. Един ден той се разхождал по друга улица на града и я видял там. Спрял, поздравил я и я запитал защо е изчезнала, че вече не може да си купи хляб от нея. Старицата се въздържала да му отговори, но той настоял, заплашил я и тя рекла:

— Бях слугиня при един човек, който имаше язва. Той имаше лечител, който вземаше брашно, замесваше го с масло и цяла нощ, докато се съмнеше, го държеше върху болното място. Аз вземах това тесто, правех от него две питки и го продавах на тебе или на някой друг! Но господарят ми умря и вече нямам питки!

Търговецът дълго повръщал, разболял се силно. Съжалил за стореното, но полза от съжаление няма!

* * *

— Знай, царю! — завършил вторият везир. — Това е само един пример за женските коварства! Не трябва да се доверяваш на женските думи!

И царят се отказал да погубва сина си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на третия ден притичала неволницата, влязла при царя и заговорила:

— Царю! Отмъсти на сина си за мене, нека думите на везирите ти не променят решението ти! От лоши везири добро няма! Не постъпвай като онзи цар, който отстъпил пред думите на един от лошите си везири!

— А как е станало това? — запитал царят.

И неволницата заразказвала:

Приказка на неволницата за лошия везир и царския син

Научих, царю честити и мъдри, че един цар имал син, когото много обичал, много почитал и предпочитал пред останалите си синове. Един ден синът рекъл:

— Татко, искам да ида на лов!

Заповядал царят да се подготвят за лов, наредил на един от везирите си да излезе с него, да му служи и да изпълнява всичките му повели по пътя. Везирът взел всичко, от което момъкът имал нужда при пътуването си. Тръгнали с тях слуги, прислужници и стражи. Излезли на зелено поле с много трева, пасища и води и с много дивеч по него. Останали там няколко дни. Царският син прекарал приятно и сито. После наредил да се връщат, но точно тогава го отвлякла някаква газела, която се била откъснала от стадото си. Душата му възжелала да я улови. Той последвал газелата. Цял ден я преследвал, докато се мръкнало. Тя изчезнала в някакво пустинно място. Спуснала се нощта над момъка, той решил да се върне, но не знаел накъде да върви. Пренощувал там, а в зори продължил да язди. Станало пладне, зноят го изгорил. И ето че се оказал пред град с високи стени и здрави темели, но опустошен, разрушен, само бухали и гарвани се реели над него. И докато стоял пред него, метнал поглед встрани и забелязал неволница, хубава и стройна, която плачела край една стена. Пристъпил към нея и я запитал:

— Коя си ти?

— Аз съм Тамима, дъщеря на Таббах, който е цар на Кафявата земя! — отговорила тя. — Веднъж излязох по работа, грабна ме ифрит от джиновете и полетя с мене между земята и небето! Срещу него излезе облак от огън, той изгоря, а аз паднах тук! От три дни съм гладна и жадна, но щом те видях, сякаш животът ми се върна!

Когато неволницата произнесла тези думи, обхванало го състрадание към нея, той я качил зад себе си на коня и рекъл:

— Успокой се! Щом всемилостивият всевишен Аллах ме върне при моя народ, и аз ще те върна на близките ти!

Потеглил той и му било леко на душата. По едно време неволницата му рекла:

— Нека сляза от коня, за да си свърша една работа зад тази стена!

Спрял той коня, свалил я, изчакал я, но тя се позабавила, а когато се показала, лицето й било от грозно по-грозно. Когато я видял такава, цялото му тяло се разтреперило, той изгубил ума и дума, изплашил се, побледнял. А неволницата със страшното лице се метнала зад него на коня и запитала:

— Защо така ти се измени лицето?

— Спомних си нещо, което ме поизплаши! — отговорил той.

— А ти застани срещу него с войските и юнаците на баща си!

— Онова, което ме изплаши, не се бои нито от войски, нито от юнаци!

— А ти застани срещу него с богатствата и съкровищата на баща си!

— То не се съблазнява от пари и съкровища!

— Че ти помоли твоя всемогъщ бог, може той пък да те отърве от мене! — присмял му се женският гул.

Вдигнал царският син ръце към небесата и викнал:

— Велики Аллах, на теб се уповавам в тази беда!

Посочил с пръст към нея и тя рухнала на земята, изгоряла като въглен. Момъкът възхвалил Аллах, благодарил му и продължил пътя си. Всемилостивият облекчил пътуването му и му посочил пътя, докато накрая стигнал до страната си. Така той видял баща си, след като се бил отчаял от живота. А всичко това му се било случило по волята на везира, който потеглил с него, за да го погуби по пътя.

— Разказах ти това, царю, за да знаеш, че лошите везири лоши съвети дават! Бъди нащрек срещу такива! — завършила неволницата.

Царят изслушал думите й и наредил да погубят сина му. Тогава третият везир рекъл:

— Днес аз ще отвратя царя от злото! — влязъл той при него и заговорил: — Царю, аз съм твой съветник! Не бързай да погубваш сина си! Успокой се! Сигурно вината му е нищожна, но е раздута пред тебе от тази неволница! Аз знам как жителите на две села се изпобили за капчица мед!

— Как е станало това! — запитал царят.

И везирът заразказвал:

Приказка на третия везир за това, как две села се сбили за капка мед

Един ловец бил на лов за животни из равнината. Един ден се вмъкнал в планинска пещера и намерил там дупка, пълна с мед. Събрал той малко мед в меха, който носел, понесъл го на рамене и влязъл с него в града. До него притичвало и ловното му куче. То му било много скъпо. Спрял ловецът пред един дюкян на продавач на олио и му предложил меда. Купил го дюкянджията, отворил меха и извадил малко мед да го види. От меха капнала капка. Събрали се над нея мухи, наскачали и птици. Дюкянджията пък имал котка. Тя скочила срещу птичките. Видяло я кучето на ловеца, скочило върху котката и я удушило. Скочил дюкянджията срещу кучето и го убил. Скочил ловецът срещу дюкянджията и го убил. Скочили съселяните на дюкянджията срещу ловеца и го убили. Чули съселяните на ловеца какво е станало, грабнали оръжията си и се нахвърлили срещу комшиите си. Сблъскали се, развъртели мечовете, много хорица изпогинали…

* * *

Изслушал царят думите на везира си и те го отказали от взетото решение. На четвъртия ден неволницата отново влязла при царя, целунала земята пред него и викнала:

— Царю честити! Ти остана несправедлив към мен и си затвори очите пред вината на моя враг, защото той е твой син и е кръв от сърцето ти! Но всемогъщият Аллах ще ми даде победа над него така, както е дарил победа на царския син над бащиния му везир!

— А как е станало това? — запитал царят.

И тя заразказвала:

Приказка на неволницата за царския син и продажния везир

Имало едно време един цар. Той имал само един син. Когато синът възмъжал, бащата го сватосал за дъщерята на друг цар. Била тя красива и стройна. Имала братовчед — чичов син, който я искал от баща й, но тя не се съгласила да се омъжи за него. Ревност обхванала братовчеда, като научил, че тя се омъжва за друг. Той решил да изпрати дарове до везира на царя, чийто син се женел за неволницата. Пратил му дарове и много пари и го помолил да погуби царския син или да го убеди да се откаже от женитбата.

Стигнали даровете до везира, той ги приел и пратил да съобщят на братовчеда: „Успокой се! Ще получиш от мене всичко, което поискаш!“

Царят, баща на неволницата, пратил да му доведат царския син, за да влезе при дъщеря му. Когато поканата стигнала до него, баща му му разрешил да отпътува и изпратил везира си да го придружава. Тръгнал везирът, а в мислите си все таял каква хитрост да скрои лошото му сърце. Като минавали през пустинята, везирът се сетил, че в онази планина имало извор с течаща вода, наречена Захар, и всеки, който пийнел от нея, ако е мъж — ставал жена. Той спрял войската недалече от него, яхнал коня си и рекъл на царския син:

— Няма ли да дойдеш с мене да видиш извора в планината?

Яхнал и царският син коня си, тръгнал с везира. Вървели, що вървели, стигнали до онзи извор. Слязъл царският син от коня си, измил ръцете си, пийнал си и изведнъж се превърнал в жена. Дошъл при него везирът. Разказал му момъкът за станалото. Везирът го изслушал, изразил му съчувствие, а после възкликнал:

— Как така ти се случи тази беда! Как те постигна това нещастие! Та ние отиваме на сватба, за царска дъщеря ще те женим! Сега не знам да ходим ли или не!

— Върни се при баща ми! — рекъл момъкът. — Разкажи му какво ме е постигнало!

Написал момъкът писмо на баща си, в което му съобщавал какво се е случило. Взел везирът писмото и тръгнал обратно, като оставил войниците и момъка с неговата свита. Съобщил на царя какво се било случило на сина му, и му предал неговото писмо. Натъжил се царят и изпратил да викнат мъдреци и познавачи на тайни, за да му разкрият какво се е случило на сина му, но никой не можел да му отговори.

А везирът изпратил до братовчеда на неволницата вест, с която му съобщил какво е станало с царския син, а той много се зарадвал и още повече зажадувал да се ожени за братовчедка си.

Царският син пък останал при онзи извор. Три дни и три нощи нито ял, нито пил. Уповавал се на всемогъщия всевелик Аллах, защото той не изоставя онзи, който се уповава на него. На четвъртия ден внезапно се появил конник с корона на главата, с лице на царски син и го запитал:

— Какво ти се е случило, че си така замислен?

Момъкът му разказал какво го е сполетяло. Изслушал го конникът, смилил се над него и рекъл:

— Бащиният ти везир ти е докарал тази беда! Защото за този извор знае само едно човешко същество — той самият!

Конникът му наредил да възседне коня и му рекъл:

— Ела с мен в моя дом и тази нощ ми погостувай!

— Кажи ми кой си, за да тръгна с теб! — помолил момъкът.

— Аз съм син на царя на джиновете, а ти си син на царя на човеците! Успокой се, мъката и скръбта ти ще изчезнат — това не е трудна работа!

На сутринта момъкът тръгнал с него, като оставил войската и свитата си. Така пътували до полунощ.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на неволницата за царския син и продажния везир:

* * *

И така пътували синът на царя на хората и синът на царя на джиновете, докато пак се съмнало. Изведнъж се оказали на земя — дърветата се издигат, птиците чуруликат, градини се простират, дворци се извисяват. Слязъл синът на царя на джиновете от коня си, казал на момъка също да слезе, повел го за ръка и влезли в един дворец. Към царския син се отнесли като към царствена висока особа. Той останал там него ден, докато се мръкнало, като си хапвал и пийвал. Привечер синът на царя на джиновете пак яхнал коня си, синът на човешкия цар яхнал своя и пак забързали на път, цяла нощ, та до съмване. И ето че попаднали върху черна земя, необработена, с черни скали и камъни по нея.

— Как се казва тази земя? — запитал момъкът.

— Наричат я Тъмната земя! — отговорил джинът. — Тя принадлежи на един цар на джиновете на име Зу-л-Джанахейн. Никой не може да влиза в нея или да стъпва по нея без негово разрешение! Почакай тук, за да му поискам разрешение!

Момъкът останал на мястото си, джинът изчезнал, после се върнал и двамата продължили пътя си. Вървели, що вървели и стигнали до извор, който извирал от Черната планина.

— Слез тук! — наредил конникът и когато момъкът слязъл от коня си, му рекъл: — Пий от този извор!

Пил момъкът от извора и начаса се превърнал в мъж, какъвто бил преди. Зарадвал се много и запитал:

— Как се казва този извор, братко?

— Казва се Женският извор! Щом от него пие жена, тя се превръща в мъж!

Момъкът възседнал коня си и двамата се върнали в земята на джина. Пренощувал там момъкът, яли, пили, докато се мръкнало. Тогава синът на царя на джиновете запитал:

— Искаш ли да се върнеш при близките си още тази нощ?

— Искам! — отговорил момъкът. — Сега имам нужда от тях!

Тогава синът на царя на джиновете извикал един от бащините си роби на име Раджиз и му рекъл:

— Вземи този момък, качи го на гърба си и преди да се е съмнало, го отнеси при жена му и тъста му! — после се обърнал към царския син: — Сега затвори очи!

Затворил момъкът очи и чудовището полетяло. Летял, що летял царският син, толкова изплашен, че не знаел къде се намира душата му. И още не била минала последната третина на нощта, когато се озовал върху двореца на тъста си. Ифритът кацнал на покрива му и рекъл:

— Сега слез! Отвори очи! Това е дворецът на тъста ти и на неговата дъщеря!

Оставил го и си тръгнал. Когато утрото изгряло, момъкът се стреснал от блясъка му и слязъл от покрива. Видял го тъстът му, станал да го посрещне, зачудил се, като видял, че слиза от покрива, и възкликнал:

— Знам, че хората влизат през портите, а ти слизаш от небесата!

— Стана това, което е пожелал всевишният и всемилостив Аллах! — отвърнал момъкът и му разказал за случилото се.

Зачудил се царят, зарадвал се, че зетят му е останал жив и здрав. Когато слънцето се издигнало, наредил на везира си да подготви голямо празненство. Вдигнали празненството, направили сватбата, два месеца останал той в семейството на булката си, после се върнал с нея в двореца на баща си.

А братовчедът на неволницата умрял от ревност и завист, когато разбрал, че царският син все пак се е оженил за годеницата си и всевишният и всемилостив Аллах му е дарил победа над бащиния му везир. Прибрал се царският син при баща си жив и здрав заедно с младата си съпруга. Срещнал го царят с войската си и везирите си и като узнал какво е станало, наредил да отсекат главата на продажния везир. Така и направили…

* * *

— И аз моля всевишния Аллах да ти дари победа над везирите ти, царю, а теб те моля да отмъстиш на сина си за мене! — завършила неволницата разказа си.

Царят изслушал разказа й и пак наредил да погубят сина му. Но на четвъртия ден влязъл при него четвъртият везир и рекъл:

— Нека Аллах да укрепи десницата на царя и да му помогне! Царю, отложи тази работа, която си решил да правиш, защото умният не върши нищо, без да помисли за последствията. Казано е в пословицата: „Който последствията не вижда, той през времето не предвижда!“ А който направи нещо, без да е сигурен в него, ще го постигне онова, което е постигнало човека, измамен от съпругата си!

— А какво е постигнало измамения съпруг? — запитал царят.

И четвъртият везир заразказвал:

Приказка на четвъртия везир за измамения съпруг

Един човек бил мечоносец на един цар. Той си харесал неволница и както бил тогава обичаят, й изпратил по слугата си писмо. Но слугата се позадържал при нея и тя, разпътницата, го притиснала до гърдите си. Той я попритиснал да полегнат заедно, тя се съгласила. И точно тогава неговият господар почукал на вратата й, защото му било дотегнало да чака. Тя издърпала слугата и го натикала в шкафа. Мечоносецът блъснал вратата, седнал до нея, тя се приближила до него, започнала да го гали, да лудува, да го целува, да го притиска към гърдите си и накрая свършили работата. В този миг на вратата почукал нейният съпруг.

— Кой е този? — запитал мечоносецът.

— Моят мъж! — отговорила тя.

— Какво да правя? Какво да измисля? — объркал се той.

— Стани, извади меча си и излез в пруста! — рекла тя. — Ругай ме, викай ми, а щом мъжът ми влезе, излез и си върви по пътя!

Той направил, както тя го посъветвала. Когато стопанинът на къщата влязъл, той видял царския мечоносец прав, с изваден меч в ръка да ругае и заплашва жена му. Щом мечоносецът го видял, прибрал меча си и излязъл от къщата.

— Какво е станало? — запитал съпругът.

— Мъжо, няма по-благословен час от този, в който ти дойде! — възкликнала жената. — Аз загубих ума и дума, сигурна бях, че загивам! Преди малко седнах на покрива да попреда! И ето че в дома се вмъкна някакъв слуга, гонен, изгубил ума и дума, трепери от страх да не го убият! Този мъж с изваден меч тичаше след него. Момъкът се затича към мене, целуна ръката ми и ме замоли: „Скрий ме, господарке, от този, който несправедливо иска да ме погуби!“ Скрих го в шкафа. Докато се огледам, господарят му се намъкна с изваден меч. Той поиска да му предам момъка, но аз отрекох да е при мене, а той, както и ти видя, започна да ме ругае и заплашва!

— Добре си направила, жено! — рекъл мъжът й, после пристъпил към шкафа и викнал: — Излез и не се бой!

Така и двамата не усетили как жената ги била измамила…

* * *

— Това е, царю, само пример за хитростите, за измамите и коварствата на жените! — завършил разказа си четвъртият везир.

Изслушал го царят, извлякъл си поука и се отказал да погубва сина си.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ЧЕТИРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на петия ден неволницата влязла при царя. Тя носела чаша с отрова и викнала:

— Царю, ако ти не ми възвърнеш заслуженото и не отмъстиш на сина си за мене, аз ще изпия тази чаша с отрова, ще умра и грехът за това ще падне върху тебе до Деня на възкресението! Тези твои везири ме обвиняват в коварство и хитрост, но няма на света по-големи хитреци от тях! Нима не си чувал, царю, приказката за златаря и неволницата?

— И какво е станало с тях? — запитал царят.

И тя заразказвала:

Приказка на неволницата за златаря и мъжкото коварство

Някога живял златар, който обичал да разглежда картини и да пийва вино. Един ден той отишъл на гости при свой приятел и върху една от стените на дома му видял нарисувана неволница. Разгледал я, харесала му картината и рекъл:

— Сигурно образописецът я е изобразил по подобие на също така хубава жена!

— А дали онзи, който я е изписал, не я е създал във въображението си? — запитал приятелят му.

— Ако съществува жена по света, подобна на изписаната, аз моля Аллах да продължи живота ми, докато я видя! — възкликнал златарят.

Той заразпитвал гостите кой е изписал този образ. Открили кой е, но той бил отпътувал в друг град. Хората му изпратили писмо, в което му описвали състоянието на техния приятел, и го запитали за това изображение — коя е жената на него, дали я е измислил, или наистина я е видял. Той им изпратил отговор: „Изобразих на тази картина една неволница певица при един везир в град Кашмир в Индия“.

Щом узнал тази вест, златарят, който живеел в Персия, се приготвил и отпътувал за Индия. С много усилия стигнал до посочения град, влязъл в него, установил се в странноприемница и отишъл при един продавач на благовония. Той бил човек знаещ, разбиращ и умен. Златарят го заразпитвал за царя на града, за неговите навици, а продавачът рекъл:

— Нашият цар е справедлив, с добри нрави, щедър към своите поданици и умее да раздава правосъдие. Той мрази в света единствено магьосниците!

Златарят го разпитал за везирите. Онзи му описал всеки везир. Накрая приказката стигнала и до неволницата певица, за която продавачът рекъл:

— Тя е у еди-кой си везир!

Златарят изчакал няколко дни, мислил и премислял каква хитрост да скрои. Една вечер завалял дъжд с мълнии и бурни ветрове. Тогава той повел няколко крадци, отишъл в дома на везира и опрял на стената му стълба с ченгели. Качил се върху стената, после се спуснал в двора. Всички неволници спели в обща зала, всяка на отделно ложе. Той забелязал едно ложе от мрамор, на него спяла неволница с лице като луна през четиринайсетия ден на месеца. Той пристъпил към нея и приседнал при главата й. Тя била покрита със завивка от златни нишки, при главата й светела свещ, при нозете — също, всяка свещ била в свещник от чисто злато, а тя самата била от амбра. Под възглавницата забелязал сребърна кутия, където били затворени всичките й накити. Измъкнал човекът нож, бутнал неволницата по бедрото и я наранил. Стреснала се тя, замълчала, помислила, че той иска да вземе богатството й, и рекла:

— Вземи кутията с всичко в нея! Няма нужда да ме убиваш, защото ние с теб сме от едно тесто месени!

Златарят взел кутията с всичко в нея и си тръгнал…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на неволницата за златаря и мъжкото коварство:

* * *

И така човекът взел кутията с всичко в нея и си отишъл. Съмнало се. Той се преоблякъл, взел кутията с накитите и влязъл при царя на града. Целунал земята пред него и рекъл:

— Царю, аз съм човек, който желае да ти даде съвет. Идвам от Хорасан. Дойдох да търся убежище при ваше величество, защото си известен с твоя праведен живот и със справедливостта си. Пристигнах в града ти снощи. Портата беше затворена и спах извън стените. В просъница видях четири жени, двете яздеха метли, другите две — ветрила. Разбрах, че са магьосници, които влизат в града ти. Едната пристъпи към мене, ритна ме и ме шибна с някаква лисича опашка, която носеше в ръцете си. Замахнах с ножа и я раних по бедрото. Тя побягна, но се подхлъзна и от ръката й падна тази кутия. Взех я, отворих я и видях вътре тези скъпи накити. Вземи я, аз нямам нужда от нея. Аз съм човек, който броди по земята, сърцето ми се е откъснало от този свят и нищо от него не ми трябва.

Оставил кутията пред царя и си тръгнал. Отворил царят кутията, извадил накитите от нея и както ги оглеждал един по един, изведнъж видял сред тях една огърлица, която бил подарил на везира — господар на неволниците. Извикал царят везира си и му рекъл:

— Това е огърлицата, която ти подарих, нали?

Щом везирът зърнал накита, познал го и отговорил:

— Така е… Аз пък я подарих на една от неволниците — на най-добрата певица!

— Доведи веднага момичето! — разпоредил се царят.

Довел везирът неволницата и когато тя застанала пред царя, той наредил:

— Я оголи бедрото й и виж дали там има рана!

Открил везирът дрехата й, видял, че там има рана от нож, и казал:

— Да, ваше величество, има рана!

— Значи тя е магьосница! — викнал царят. — Право ми е казал странникът, няма място за съмнения или колебания!

И наредил да хвърлят магьосницата в ямата.

На мръкване златарят разбрал, че хитростта му е успяла, отишъл при пазача на ямата с кесия с хиляда динара в ръка. Цялата първа третина на нощта си приказвали, а когато вече се почувствали близки, златарят рекъл:

— Трябва да знаеш, братко, че тази неволница е невинна! Аз скроих цялата работа! — той му разказал за станалото и завършил: — Братко, вземи тази кесия! В нея има хиляда динара! Дай ми неволницата да я отведа в страната си! Тези динари ще ти са от по-голяма полза, отколкото затворената неволница! Използвай ги, пък ние двамата ще ти пожелаем живот и здраве!

Пазачът се зачудил на тази хитрост, зарадвал се на кесията и пуснал неволницата, като поставил условие двамата да не остават в този град нито за час повече. Взел си я златарят и начаса тръгнал на път, яздил бързо, стигнал страната си и заживял с неволницата…

* * *

— Ето виж, царю, какви са мъжките коварства и хитрини. Утре и аз, и ти ще застанем пред най-справедливия съдия и той ще ти отмъсти заради мене, царю! — завършила неволницата.

Царят я изслушал и наредил да погубят сина му.

Влязъл при него петият везир и рекъл:

— Почакай, царю честити, царю велики, не бързай да погубваш сина си! Най-често избързването води до съжаление! Боя се да не съжаляваш както човекът, който не се бил замислил нито веднъж през целия си живот!

— Че как така, везире? — запитал царят.

И петият везир заразказвал:

Приказка на петия везир за момъка и десетимата старци

Научих, царю честити, че някога живял човек, който имал къщи и богатства, много пари, слуги, роби и имоти. Прибрал го всевишният Аллах в лоното си и той оставил малък син за наследник. Когато пораснало и сложило ръка на бащиното си имане, момчето се увлякло по ядене, пиене, музика и песни. Бил момък щедър, който раздавал и пилеел парите, оставени от баща му, докато накрая цялото му богатство се стопило. Започнал да продава роби, неволници и имоти. Прахосал всичко, което бил наследил. Обеднял дотолкова, че се наложило сам да работи.

Един ден той си стоял подпрян на една стена с надежда някой да го наеме, когато към него се приближил възрастен мъж с благородно лице и хубави дрехи и го поздравил.

— Чичо, нима ме познаваш отпреди? — запитал момъкът.

— Не те познавам по рождение, синко! — отговорил човекът. — Обаче по лицето ти се вижда, че си живял в благоденствие, а после си изпаднал в това състояние!

— Сбъдна се съдбата, чичо! А ти можеш ли да ми предложиш някаква работа?

— Искам да те използвам за нещо леко, синко! — рекъл човекът.

— Какво е то? — запитал момъкът.

— Аз имам десет старци, които живеят в една къща, а няма кой да ги обслужва! От мен ще имаш достатъчно храна и дрехи — ела да поработиш при нас! Ще получиш добро отношение и достатъчно пари. Трябва да пазиш тайната на всичко, което видиш! И като ни видиш, че плачем, не ни разпитвай защо!

— Добре, чичо! — съгласил се момъкът.

Тръгнал той след шейха, който го отвел в хамама, вкарал го в него и махнал от тялото му цялата мръсотия. После пратил човек да му донесе дреха от хубаво платно, облякъл го с нея и го отвел в къщата при своите хора. Влязъл момъкът и видял, че се намира във висок дом със здрави темели, широк, с няколко кресла в залата едно срещу друго, с много стаи, сред всяка стая — водоскок, отгоре пеят птици, прозорците от всички страни гледат към хубавата градина, която го обкръжавала. Влезли в дневна, облицовката й била от разноцветен мрамор, покривът бил от лазурит и блестящо злато, подът — застлан с копринени килими. Там един срещу друг седели десет старци, облечени в траурни дрехи, които плачели и се вайкали. Учудил се момъкът от поведението им, понечил да запита шейха, но си спомнил условието и възпрял езика си. Шейхът предал на момъка сандък с трийсет хиляди динара в него и рекъл:

— Синко, харчи за нас от парите в този сандък и за себе си харчи достатъчно!

Харчил той, що харчил, денем и нощем. Но ето че единият старец умрял. Взели го приятелите му, изкъпали го, увили го в саван и го погребали в градината зад къщата. После смъртта започнала да ги взима един по един, докато накрая останал шейхът, който го бил наел. Накрая и шейхът се разболял и когато момъкът се отчаял за живота му, отишъл при него и рекъл:

— Чичо! Аз ви служих честно, цели дванайсет години не пожалих нито час, за да ви служа, полагах всички сили да сте добре.

— Така беше, синко! — съгласил се шейхът. — Ти ни служи, докато не изпрати всички старци при всевишния Аллах! Ние непременно трябваше да умрем!

— Господарю! — заговорил момъкът. — Животът ти е в опасност. Сега искам да ми кажеш защо плачехте, защо постоянно се вайкахте, тъжахте и се мъчехте?

— Синко, няма нужда да знаеш това! — казал шейхът. — Не ме карай да правя нещо, от което няма да имаш полза! Аз се молех на всевишния Аллах да не праща никому беда като моята! И ако не искаш да ти се случи онова, което стана с нас, не отваряй ей онази врата! Пък ако искаш да ти се случи същото, отвори я, тогава ще научиш причината за всичко, което видя при нас! Но тогава ще съжаляваш и полза от съжалението ти няма да има!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на петия везир:

* * *

След този разговор болестта на шейха се усилила и той умрял.

Така момъкът останал сам в този дом с всичките му богатства и все си мислел с тревога, какво ли все пак се е случило с шейховете. Един ден си спомнил предупреждението да не отваря онази врата и му хрумнало да я огледа. Отишъл натам и видял, че над нея си бил свил гнездо паяк. На вратата имало четири ключалки. Спомнил си пак за предупреждението на шейха и се отдалечил. Но душата му започнала да го гложди да я отвори, а предупреждението го карало да се въздържа. Така се колебал седем дни, а на осмия си казал: „Трябва непременно да отворя тази врата и да видя какво ще ми се случи! Ако е предписал Аллах, нищо не може да се върне назад, каквото и да ми се случи — ще бъде по негова воля!“

Станал той, счупил ключалката и отворил вратата. Попаднал в тесен коридор. Вървял по него три часа и внезапно се оказал на брега на широка река. Тръгнал по брега и се оглеждал. Изведнъж от въздуха се спуснал огромен орел, грабнал го в ноктите си и го понесъл между земята и небето, докато стигнал до някакъв остров, където го оставил и отлетял. Объркал се момъкът, не знаел накъде да тръгне. И както си седял, в далечината сред морето му се мярнало платно на кораб. Момъкът помислил, че спасението може да дойде от кораба, и тръгнал по брега, докато стигнал до някакво селище. Видял кораба в пристанището — това било гемия от слонова кост и абанос, греблата му — от сандалово и алоево дърво, целият обкован със златни плочки. На него седели десет неволници. Щом го зърнали, те слезли от гемията, целунали ръцете му и възкликнали:

— Ти си царят годеник!

Пристъпила към него една от тях, в ръцете й — копринена кърпа, облечена в царска дреха, на главата й — царска корона, обсипана с якути. Наметнала му нова дреха, хванала го за ръка и го повела към гемията, която била постлана с килими от най-разноцветни коприни. Вдигнали платната и морските вълни ги понесли…

Потеглил момъкът с тях и мислел, че ще искат да преспи с тях, не знаел къде може да го водят. Но гемията доближила до бряг, изпълнен с войници. Довели му пет избрани коня със седла от злато и инкрустирани по него скъпоценни камъни и разноцветни бисери. Момъкът си избрал един и го възседнал, а останалите четири тръгнали зад него без ездачи. Над главата му се издигнали знамена и байраци, ударили барабани, звъннали брони, войниците се подредили от лявата и от дясната му страна. Обърнал се — не знаел дали това е насън или наяве. Вървели, що вървели, стигнали до зелена равнина, сред нея — дворци и градини, дървета и потоци, цветя и птици. Още не я били доближили, когато от дворците и градините се изсипали войници като порой, който се разлял и изпълнил цялата равнина. Сред тях излязъл техният цар, пристъпил на кон към него. Пред него вървели няколко стражи…

Царят слязъл от коня си. Щом видял, че царят се спешава, момъкът направил същото. Двамата се поздравили, после пак яхнали конете си и царят му рекъл:

— Тръгни с нас! Ти си мой гост!

Тръгнал с него момъкът, двамата се заприказвали, а войниците ги повели към царския дворец. Стигнали, слезли от конете, влезли вътре и през цялото време царят не изпущал ръката му. Поканил го да седне на златно кресло. Царят снел покривалото от лицето си и се оказало, че това е девойка. Изгледал момъкът тази хубост, чудейки се на тази красота, а тя заговорила:

— Царю, аз съм царица на тази земя! Всички войници, които виждаш, всички хора, които срещаш, конници и пешаци, всички са жени — между тях мъже няма! Нашите мъже на тази земя орат, сеят, жънат, занимават се със земеделие, строят. А жените са властници, сановници и войници!

Зачудил се момъкът. И както си седели, влязъл везирът — една побеляла старица, почтена, умна и достойна.

— Доведи кадията и свидетелите! — наредила царицата.

Старицата излязла. Царицата заговорила любезно с момъка, забавлявала го и накрая го запитала:

— Ще се съгласиш ли да ти стана съпруга?

Изправил се той, целунал земята пред нея и рекъл:

— Господарке, аз съм по-нищожен от слугите, които те обслужват!

— Гледай! — отвърнала тя. — Виждаш ли тези слуги, войници, пари, хазни и имане? Всичко това е в ръцете ти — ти ще се разпореждаш какво ще се дава и какво ще се връща — после посочила към една затворена врата и продължила: — Ще се разпореждаш с всичко, с изключение на тази врата! Отвориш ли я, ще съжаляваш, но съжалението няма да ти помогне!

И още не била свършила думите си, ето ги везира, кадията и свидетелите — всички старици с отпуснати на раменете коси, строги и достолепни. И тя им наредила да сключат брак. Така той се оженил за нея.

Седем години останал момъкът при съпругата си и живял живот най-сладък и благодатен, най-хубав и приятен. Един ден си спомнил за онази врата и си помислил: „Да не би пък там да има съкровища и жена ми да ме възпира да не ги видя!“ Отворил вратата, а зад нея — птицата, която го била отнесла от брега на реката и го била оставила на острова. Щом го зърнала, тя възкликнала с човешки глас:

— Това лице добро да не види, защото полза от доброто не вижда!

Той понечил да избяга, но тя го настигнала и го грабнала. Летяла с него около час между небето и земята и го оставила на същото място, откъдето го била отвлякла, а после отлетяла. Седнал той тъжно, умът му си дошъл на мястото, спомнил си в какво благоденствие живял, какво го посъветвала жена му и какво в края на краищата се случило. Седял два месеца на брега, искало му се да се върне при жена си. И една нощ, както бил буден, тъжен и замислен, някой му прошепнал — той чувал гласа, но не виждал лицето: „Не бива, не бива да чакаш да се върне онова, което е отминало!“ Момъкът разбрал, че вече никога няма да се върне при царицата, че няма вече благоденствие. Върнал се в къщата, където бил живял със старците. Разбрал, че и с тях се било случило същото както с него.

Скръб и мъка обхванали момъка. Влязъл той в голямата стая, плакал и ридал, нито хапвал, нито пийвал, нито благовония душел, нито се засмивал. Накрая умрял и го погребали при старците…

* * *

Така, че знай, царю — избързването не е благословено, след него идва съжалението! Това е моят съвет! — казал везирът.

Царят приел съвета и се отказал да погубва сина си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на шестия ден неволницата пак се вмъкнала при царя с нож в ръцете и викнала:

— Господарю, ако ти не приемеш жалбата ми и не защитиш своя харем, аз ще ти докажа, че мъжете са много по-подли от жените, с приказката за хитрия слуга!

— И каква е тя? — запитал царят.

И неволницата заразказвала:

Приказка на неволницата за хитрия слуга

Един простодушен човек отишъл на пазара, видял младо момче — слуга, за когото търговците наддавали, и го купил. Довел го у дома си и казал на жена си:

— Жено, смятай, че е твой!

Поработил момъкът известно време в къщата. Един ден мъжът казал на жена си:

— Жено, поизлез утре из градината, освежи се, разходи се!

Слугата започнал да приготвя храна. Готвил цяла нощ, добавил пиене, ядки и плодове, после отишъл в градината, оставил храната под едно дърво, оставил пиенето под друго, ядките и плодовете — под трето. Когато се съмнало, господарят му наредил да придружи господарката си до онази градина и да вземе всичко нужно — храна, пиене и плодове. Съпругата яхнала кон, слугата тръгнал до нея и стигнали до градината. Когато влезли, някакъв гарван изгракал и момъкът казал:

— Добре!

— Да не би да си разбрал какво казва гарванът! — възкликнала жената.

— Да! — отговорил той. — Той ми каза: „Под това дърво има ядене, елате и си хапнете!“

— Ти май знаеш езика на птиците!

При първото дърво тя намерила приготвената храна. Помислила, че момъкът наистина знае езика на птиците. Яли, докато се заситили, пак тръгнали да се разхождат и гарванът пак гракнал.

— Господарке! — казал слугата — Той казва, че под ей онова дърво има стомна с мускусна вода и още една с прецедено вино!

Двамата отишли при дървото и намерили всичко това. Седнали под дървото и си пийнали. Пак тръгнали към друга страна из градината. Пак гракнал гарванът и слугата казал:

— Той казва, че под ей онова дърво има плодове и ядки!

Отишли те при дървото, намерили плодовете и ядките и си хапнали от тях. Пак тръгнали из градината и гарванът пак гракнал. Слугата грабнал камък и го замерил с него.

— Защо го удряш? Какво ти каза? — запитала жената.

— Господарке — отговори той, — той ми каза една дума, ама аз не мога да ти я произнеса!

— Кажи и не се бой! — настоявала тя. — Между нас тайни няма!

Той казвал „Не“, тя настоявала „Кажи!“, накрая го заклела да каже и той заговорил:

— Той ми каза: „Я направи с господарката си това, което прави с нея мъжът й!“

Щом чула думите му, тя се разсмяла и му рекла:

— Той май си мисли, каквото аз мисля! От това по-леко няма и аз ще ти помогна за тази работа!

Отишла тя под дървото, разстлала килим, легнала, извикала слугата и двамата удовлетворили страстите си. Изведнъж забелязали, че господарят идва зад тях в градината.

— Ей, слуга! — викнал той. — Защо господарката ти седи тук, плаче и охка?

— Господарю! — отговорил той. — Тя падна от едно дърво, удари се и примря от болка.

А жената, като видяла как мъжът й се е надвесил над главата й, се престорила, че много я боли, и се завайкала:

— Ох, кръстът ми!… Ох, краката ми!… Хълбоците ми! Ела тук, скъпи мой, че не ми остава живот да живея!

Мъжът викнал на слугата:

— Тичай да доведеш коня на господарката!

Довел слугата коня, двамата качили жената върху него, хванал мъжът й единия повод, хванал слугата другия.

— Аллах ще те оправи, той ще те излекува! — повтарял изплашеният мъж…

* * *

— Ето, такива са, царю, мъжките подлости и хитрости! Но твоите везири няма да спрат моята решителност да си отмъстя! — завършила неволницата и заплакала.

А царят, като я видял как плаче — пък нали му била най-скъпата между наложниците, — наредил да погубят сина му…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато неволницата излязла, при царя влязъл шестият везир и рекъл:

— Като твой съветник те съветвам да отложиш делото на сина си! Лъжата като пушек се въздига, а до истината на здрави темели се стига! На истината светлината разпръсва на лъжата тъмнината! Женската хитрост край няма! Казал е Аллах във великата си книга: „И хитростта им е голяма!“ Научих историята на една жена, която направила на държавните първенци такава клопка, каквато никой не е правил!

— И как е станало това? — запитал царят.

И шестият везир заразказвал:

Приказка на шестия везир за женското коварство

Научих, царю честити, че една жена, търговска щерка, имала мъж, който много често пътувал. Заминал той към далечна страна, дълго го нямало и на нея й станало скучно. Пък имало един чирак на мъжа й, когото много харесвала. Съблазнила го тя и той започнал да преспива у нея, докато мъжът й отсъствал.

Случило се, че този чирак се скарал с някакъв мъж и го ударил. Оплакал се удареният на валията на града и той запрял чирака. Стигнала вестта до жената на търговеца и тя пощуряла. Скочила, облякла най-хубавите си дрехи и отишла при валията. Поздравила го и му дала жалба, в която се казвало: „Запреният е мой брат, а хората, които са свидетелствали срещу него, са били лъжесвидетели! Той е запрян в твоя затвор, но е невинен! Аз нямам друг, който да се грижи за мене, освен него! Моля благоволението на нашия владетел да го пуснат от затвора!“

Прочел валията жалбата, погледнал я, харесал я каква е хубавица, и й рекъл:

— Влез вкъщи. Ще го доведат при мене и аз ще пратя да те викнат да си го вземеш!

— Владетелю! — рекла тя. — Аз нямам на кого да се уповавам освен на всевишния Аллах! Аз съм чужда жена, не мога да влизам в дома ти!

— Няма да го пусна, ако не ми влезеш в къщата и докато не удовлетворя страстта си! — настоял валията.

— Ами щом толкова ти се иска, трябва ти да дойдеш в моя дом! — рекла жената. — Ще останеш там, ще си отпочинеш и ще се забавляваме цял ден насаме!

— А къде е къщата ти? — запитал валията.

Тя обяснила къде се намира къщата й, после отишла при градския кадия и му заговорила:

— Господин кадия! Прегледай жалбата ми и Аллах ще те възнагради!

— Кой те е обидил?

— Господарю, имам един брат на света и никого другиго! Той ме помоли да дойда при тебе — валията го запрял, защото излезли лъжесвидетели, които твърдели, че е обидил някого! Моля те, застъпи се заради мене пред валията!

Огледал я лакомо кадията, харесала му тя и й рекъл:

— Я влез вкъщи и си почини в стаята на неволниците! Аз ще пратя вест на валията да пусне брат ти! Ако знаех колко пари дължи, направо щях да ги платя, че ти ми хареса със стройния си стан и сладкодумието си и искам да удовлетвориш страстите ми!

— Ама ти, господарю, като сам искаш да правиш такива работи, как съдиш другите за тях? — възкликнала жената.

— Ако не влезеш в дома ми, махай се, откъдето си дошла, и няма да видиш брат си! — викнал кадията.

— Ами, господарю, щом ти се ще такава работа, я по-добре ти ела у дома! — рекла тя.

— А къде е къщата ти? — запитал кадията.

Обяснила му тя и му насрочила същия ден, както на валията.

От кадията тя отишла в дома на везира, подала му жалбата си, оплакала му се за случилото й се, а везирът започнал да я съблазнява и рекъл:

— Ами ние да си удовлетворим първо желанието с тебе, пък после ще пусна и брат ти!

— Щом толкова искаш, ще ти дам, но нека това стане в моята къща! — рекла тя. — Тя не е далече и там ще се скрием по-добре!

Обяснила му тя къде е къщата, и се уговорила за същия ден както на валията и на кадията.

Накрая отишла при царя на този град. Подала му жалбата си и помолила да пуснат брат й.

— Кой го е затворил? — запитал царят.

— Валията го затвори! — отговорила тя.

Слушал я царят как говори, и стрелата на страстта го улучила в сърцето. Поискал тя да влезе в двореца му, докато той изпрати да извикат валията, за да освободи брат й.

— Царю! — рекла тя. — За тебе тази работа е лека, било то насила, или доброволно, пък щом царят иска това от мене — такава е моята щастлива участ. Но ако царят дойде в моя дом, ще бъде чест за мене, когато там стъпят благородните му стъпки.

— Е, няма да скърша хатъра ти! — казал царят.

Насрочила му тя същия ден както на останалите, обяснила му къде е къщата й, и си тръгнала.

Отишла тя после при един дърводелец и му рекла:

— Искам да ми направиш ракла с четири чекмеджета едно над друго и да се заключват! Кажи ми колко ще струва, и ще ти платя!

— Четири динара! — отговорил дърводелецът. — Но ако ти, почтена госпожо, не ми откажеш едно сближаване, нищо няма да ти взема!

— Ами щом няма друг изход — тъй да е, но я ми направи тогава с пет чекмеджета! — рекла жената.

Помолила го тя да й донесе раклата същия ден, когато уговорила срещите си с четиримата сановници.

Когато раклата с петте чекмеджета била готова, тя я наместила в гостната. После взела четири дрехи и ги отнесла на бояджията, който боядисал всяка дреха в отделен цвят. Започнала да приготвя ядене, пиене и благовония. Когато дошъл денят на срещите, облякла най-хубавите си дрехи, изписала се, разкрасила се и зачакала кой ще дойде първи.

И ето че дошъл кадията. Жената се изправила и започнала да го закача. И когато кадията понечил да удовлетвори своята страст, тя му рекла:

— Господарю, я снеми тази дреха и тази чалма и облечи тази жълта риза, сложи и този пешкир на главата си, а аз ще донеса нещо за хапване и пийване, пък после другото няма да ни избяга!

Взела тя дрехите му, той си сложил ризата и пешкира и точно тогава някой почукал на вратата.

— Кой чука на вратата? — запитал кадията.

— Мъжът ми! — отговорила жената.

— И какво да правя, къде да се дяна? — засуетил се той.

— Не бой се, влез в тази ракла!

Хванала го тя, сложила го в най-долното чекмедже и го заключила. После притичала към вратата, отворила я, а там — валията. Жената го хванала за ръка, сложила го да седне на същото място и рекла:

— Господарю, този дом е твой дом, това място е твое място! Аз съм твоя неволница! Остани при мен през целия ден, разсъблечи се, облечи тази червена риза…

Вързала тя и главата на валията с някаква кърпа, отишла при него в постелята, започнала да го закача и когато той протегнал ръката си към онова място, което е най-сладко у жената, тя рекла:

— Господарю, този ден е твой ден! Но бъди милостив и благодетелен, напиши на една хартийка да пуснат брат ми от затвора, че да се успокои сърцето ми!

Той написал писмо до своя заместник, в което се казвало: „В часа, когато получиш това писмо, пусни незабавно еди-кой си, без да изчакваш и протакаш, не допускай небрежност и не възразявай на приносителя на това писмо!“ Запечатал го и жената пак започнала да го закача в постелята. И ето че някой почукал на вратата.

— Кой ще е тоя? — запитал валията.

— Мъжът ми! — отговорила тя.

— И какво да правя? — засуетил се той.

— Влизай в тази ракла!

Взела го тя, напъхала го във второто чекмедже и го заключила. А кадията вътре бил чул целия им разговор, но си мълчал. Тя отишла при вратата, отворила я — този път бил везирът. Щом го видяла, жената го посрещнала, поклонила му се и рекла:

— Господарю, ти ме почете, като дойде в дома ми! Аллах да не помрачава твоя лик! — сложила го в постелята и добавила: — Ами я си съблечи дрехата, снеми тази чалма, облечи тази лека риза!

Съблякъл се везирът, тя го облякла в синя риза и червен капюшон, като му говорела:

— Остави тази везирска дреха! Тази е по-подходяща за беседа, веселие и сън!

Облякъл везирът ризата, жената започнала да го закача, той също я закачал, но щом посегнел да изпълни желанието си, тя все му повтаряла:

— Господарю, милвай ме, това няма да ни избяга!

И както си приказвали, изведнъж някой почукал на вратата.

— Кой ли е този? — запитал везирът.

— Мъжът ми! — отговорила тя.

— Какво да измислим? — подскочил везирът.

— Ставай и влизай в тази ракла! — рекла тя.

Вкарала го тя в третото чекмедже и го заключила. Излязла, отворила вратата — оказало се, че и царят е дошъл. Щом го видяла, тя го хванала за ръка, повела го през гостната, отвела го на постелята и рекла:

— Ти ни почете, царю, и цял свят да ми дариш, то ще е нищо пред една от стъпките ти в нашия дом!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на шестия везир за женското коварство:

* * *

Когато царят седнал в постелята, жената му рекла:

— Почини си, господарю, отпусни се, снеми тази дреха и тази чалма!

Съблякъл се царят, жената го облякла в опърпана риза, започнала да го развлича и да го забавлява. А онези в раклата чували всичко, но никой не смеел и дума да промълви. И когато царят протегнал ръка към благословеното място на жената и към своето благословено клонче, за да удовлетвори желанието си, тя му рекла:

— Тая работа няма да ни избяга, аз съм ти обещала да направя всичко за твое удоволствие и ти ще получиш от мене нещо такова, което наистина ще те зарадва!

И ето че някой почукал на вратата.

— Кой ще е този? — запитал царят.

— Мъжът ми! — отговорила тя.

— Махай го с добро или аз ще изляза и ще го изритам насила! — възкликнал царят.

— Няма да стане така, владетелю! — възразила тя. — Ти само потърпи!

— А аз какво да правя? — възкликнал той.

Взела го тя за ръка, вкарала го в четвъртото чекмедже на раклата и го заключила. После отишла при вратата, отворила я, а насреща й — дърводелецът. Влязъл той, поздравил жената, а тя възкликнала:

— Ама ти що за ракла си направил!

— Какво й има, госпожо? — запитал той.

— Това чекмедже е тясно! — рекла тя.

— Широко е! — настоял той.

— Влез в него и виж — по-широко няма да го направиш!

— Че в него четирима могат да влязат!

Вмъкнал се дърводелецът в най-горното чекмедже и тя начаса го заключила. После скочила, грабнала хартийката на валията и отишла при наместника му. Взел я той, прочел я и пуснал човека от затвора. Тя му разказала какво била направила, и той запитал:

— А сега какво ще правим?

— Ще оставим този град и ще избягаме в друг! — отговорила тя. — След всичко сторено място за нас вече тук няма!

Събрали те каквото имали, натоварили го на камили и заминали за друг град.

А онези седели в чекмеджетата на раклата цели три дни! Дощяло им се да се изпикаят. Дърводелецът се облекчил на главата на султана, султанът полял главата на везира, везирът — главата на валията, а той — главата на кадията.

— Що за мръсотия! — възкликнал кадията. — Не ни ли стига всичко, което ни се случи, ами и да пикаят върху нас!

— Аллах да възвеличи наградата ти, за която търпиш, кадия! — възвисил глас валията.

Кадията разбрал, че това е валията. Но после и валията вдигнал глас:

— Що за мръсотия!

— Аллах да увеличи наградата, за която търпиш, валия! — казал везирът, а после сам викнал на свой ред: — Що за мръсотия! — чул царят гласа на везира, но си замълчал да не познаят, че и той е там, а везирът възкликнал: — Аллах да накаже тази жена за това, което ни стори! Че тя събра тук всички държавни сановници освен царя!

А царят при тези думи не се сдържал и викнал:

— Мълчете! Аз първи паднах в мрежите на тази разпътница!

А дърводелецът възкликнал на свой ред:

— Ами аз каква вина имам? Направих й ракла за четири златни динара, дойдох да си взема парите, а тя се изхитри, вкара ме в това чекмедже и ме заключи!

Така те разговаряли помежду си и утешавали царя с приказки, опитвали се да разсеят мъката му.

В това време дошли съседите, видели, че къщата е празна, и си рекли:

— Вчера нашата съседка беше тук, пък сега глас не се чува, жива душа не се вижда! Я да строшим вратата и да видим каква е тази работа, че ако чуе царят или валията — ще ни затворят и после ще съжаляваме, защото не сме направили тази работа по-рано!

Строшили съседите вратата, влезли вътре и видели дървената ракла, а в нея — хора, които стенат от глад и жажда.

— Да няма джинове в тази ракла! — рекъл един.

— Я да съберем цепеници и да я изгорим! — рекъл друг.

— Не правете това, за бога! — викнал кадията.

— Аха… — рекъл един. — Джиновете се преструват, че са хора, и говорят на човешки език!

— Елате до раклата! — викал кадията и когато пристъпили напред, продължил: — Аз съм кадията. В тази ракла сме цяла дружина!

— И кой ви е вкарал тук? Кажи ни какво се е случило!

Кадията им разказал каква е работата, от начало до край, и те довели дърводелец. Той отворил чекмеджетата. Погледнали се един друг и всеки започнал да се присмива на останалите. Потърсили и жената, но от нея — ни следа, защото била прибрала всичко, с което били облечени. Донесли им дрехи, те си отишли, като всеки криел от хората лицето си. Ето, владетелю, наш царю, каква хитрост скроила жената на тези хора!

Приказка на шестия везир за човека и неговия член

— И още, научих — продължил везирът, — че имало човек, който пожелал да види в живота си Нощта на могъществото. Погледнал веднъж към небето, видял ангелите, когато се открили портите небесни, и как всички паднали на колене. Тогава той рекъл на жена си:

— Жено, аз видях Нощта на могъществото и ми бе подсказано, че видя ли я, ако отправя три молитви, желанията ми ще бъдат изпълнени. Моля те за съвет, кажи ми какво да моля?

— Кажи: „Аллах, увеличи ми члена!“ — посъветвала го тя.

Помолил се човекът и изведнъж членът му станал като дълга кратуна, такъв, че на крака не можел да стои, а жена му, като искал да се съвкупи с нея, бягала.

— Какво да правя! — изплакал мъжът. — Ти поиска това заради своите щения!

— Не исках да е чак толкова дълъг! — отговорила жената.

Повдигнал мъжът лице към небето и се примолил:

— Аллах, спаси ме от тази работа, освободи ме!

И изведнъж станал като евнух, без член. Щом жена му видяла това, възкликнала:

— Нямам нужда от тебе, щом вече не си мъж!

— Всичко стана заради злощастния ти съвет! — възкликнал той. — Имах аз към Аллах три молби, с които си осигурявах блага за този и бъдещия живот, двете изгубих, една остана.

— Помоли се на великия Аллах да те направи пак такъв, какъвто бе преди! — посъветвала го тя.

Помолил се човекът и станал пак такъв, какъвто бил по-рано!…

Приказка на шестия везир за жената, която купила ориз

— Научих също, царю — продължил везирът, — че мъжът на една жена й дал един дирхам да купи ориз. Взела тя дирхама, отишла при продавача, той й претеглил ориза, започнал да я закача и да й намига, като казвал:

— Оризът е хубав, когато е със захар! Ако искаш, влез вътре за минутка, пари няма да ти взема!

Влязла тя вътре в дюкяна, направила с продавача каквото направила, после той казал на своя чирак:

— Претегли й и захар за един дирхам!

И му направил знак. Взел чиракът бохчата на жената, изсипал скришом ориза, сложил вместо ориз пръст, а вместо захар — чакъл и го оставил при жената.

Когато тя си тръгнала, взела бохчата, като мислела, че там има ориз и захар. Върнала се вкъщи, сложила бохчата пред мъжа си, а той намерил в нея само пръст и чакъл. И когато жената донесла тенджерата, мъжът й рекъл:

— Не съм ти казал, че ще строим нещо, та си ми донесла пръст и камъни!

Жената разбрала, че чиракът на търговеца й е скроил шегата, и казала на мъжа си, като продължавала да държи тенджерата:

— Мъжо, от обхваналата ме грижа тръгнах за сито, пък донесох тенджерата!

— А каква ти е грижата? — запитал той.

— Мъжо, дирхамът, който ми даде, падна на пазара. Срам ме беше пред хората да го търся, а не ми бе леко, че съм го изгубила! Посъбрах пръстта и чакъла на мястото, където падна, исках да го пресея, за да го намеря, тръгнах за ситото, а донесох тенджерата!

Тя отишла за ситото и докато го подавала на мъжа си, пуснала дирхама между пръстта и камъните.

— Пресей го, че твоите очи по-добре виждат! — рекла тя.

Човекът седнал, пресял всичко, намерил дирхама и се зарадвал, макар че лицето и брадата му се били покрили с пръст!

* * *

— Та ето, виж, господарю царю, какви коварства вършат жените! — завършил разказа си везирът. — Разказах ти това, за да се увериш колко са лековерни те, колко са пошли в ума си! Не слушай думите им, не убивай чедото си, защото така ще заличиш спомена за себе си завинаги след смъртта си!

И царят пак се отказал да погуби сина си.

На седмия ден неволницата пак се появила при него, запалила голям огън, престорила се, че ще се хвърли в него, но я задържали.

— Защо правиш такива работи? — запитал той.

— Ако не отмъстиш на сина си за мене, ще се хвърля в този огън! — закрещяла тя. — Намразих живота! Преди да дойда тук, написах завещанието си, раздадох парите си като милостиня и реших да умра, за да съжаляваш много, както съжалявал един цар, че е измъчвал пазачката на женския хамам!

— И как е станало това? — запитал царят.

И неволницата заразказвала:

Приказка на неволницата за пазачката на хамама

Някога живяла прегърбена старица, набожна и покорна. Тя наминавала в двореца на един цар, където всички я молели за благословение. Един ден както обикновено тя влязла в двореца, седнала при царската съпруга, а тя й подала една огърлица за хиляда динара и рекла:

— Вземи тази огърлица и я подръж при тебе, неволнице! Като изляза от хамама, ще ми я върнеш!

Хамамът се намирал в двореца. Неволницата взела огърлицата, седнала в един ъгъл на двореца, докато царицата влезе в хамама и се изкъпе. Сложила огърлицата под килима и започнала да се моли. Но долетяла някаква птица, грабнала огърлицата и я набутала в пукнатина на двореца. Върнала се тя, без да знае какво е станало. И когато царицата излязла от хамама и си поискала огърлицата, пазачката й не я намерила. Започнала да я търси, но от нея ни следа!

— За бога, дъще! — заговорила старицата. — При мен тук никой не е идвал! Като я взех, я бутнах под килима! Не знам, да не би някой слуга да е забелязал, да е използвал невниманието ми и да я е взел, докато се молих!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на неволницата за пазачката на хамама:

* * *

Чул царят какво е станало, и наредил на жена си да измъчва старицата. Измъчвала я тя по най-различни начини, но тя нищо не си признала, но и никого не обвинила. Тогава царят наредил да я запрат и да я оковат. Затворили жената. Но един ден царят седял посред двореца потънал в пот, царицата — до него. Погледът му паднал върху някаква птица, която се мъчела да измъкне огърлицата от някаква пукнатина. Викнал той на жена си, тя подгонила птицата и й отнела огърлицата. Разбрал царят, че старицата е несправедливо обвинена, и наредил да я доведат. Когато тя се явила, той започнал да целува главата й, после заплакал и я замолил за прошка, съжалявал за стореното и я дарил с много пари. Но тя отказала да ги вземе, простила му и си отишла. Тогава тя си дала клетва да не стъпва в човешки дом, уединила се в планини и пустини и се молила там на Аллах до самата си смърт.

Приказка на неволницата за гълъба и гълъбицата

Разправят също, царю, че два гълъба, мъжки и женски, посъбрали в гнездото си малко пшеница и ечемик за зимата. Но било лято, зрънцата изсъхнали и изглеждали по-малко.

— Ти си изяла зърната! — обвинил гълъбът гълъбицата.

— Не, за бога! — възкликнала тя. — Не съм изяла нито зрънце!

Не й повярвал гълъбът, заудрял я с криле, закълвал я с човка, докато я убил.

Но дошла зима и зрънцата се издули и станали както преди. Разбрал гълъбът, че несправедливо и жестоко е убил жена си, съжалил за стореното, но полза от съжаление нямало. Легнал до гроба й, плакал и се вайкал от мъка, спрял да яде и пие и накрая умрял…

* * *

— Но, царю, аз научих и за други мъжки коварства срещу жените в разкази, по-чудни от това, което ти разказах.

— И какви са те? — запитал царят.

И неволницата продължила разказите си:

Приказка на неволницата за Бахрам и Датма

Имало някога, царю, една мома, царска дъщеря. Нямало равна на нея по хубост и красота, по прелест и нежност, по стан и гиздавост. Всички царски синове се сватосвали за нея, но тя не се съгласявала да вземе когото и да било между тях. Казвала се Датма.

— За мен ще се ожени само онзи, който ме победи в открит бой и сеч с копие и меч! — казвала тя. — Победи ли ме някой — ще се омъжа за него с желание, но победя ли го — ще му взема коня, оръжието и дрехите и ще бележа челото му с печат от нажежено желязо, на който ще пише: „Този бе победен от Датма!“

Идвали царски синове от близо и далеч, тя все ги побеждавала и ги белязвала с нажежено желязо. Чул за нея синът на един от персийските царе на име Бахрам. Дълъг път минал, докато стигне до нея, донесъл пари, коне, роби и други царски дарове. Стигнал до града й, пратил на баща й скъпи дарове. Чрез един от везирите си му съобщил, че иска дъщеря му за жена. Царят го извикал при себе си и му казал:

— Синко, нямам аз власт над дъщеря си, защото тя си е дала обет да се омъжи само за онзи, който я победи в открит бой!

— Аз тръгнах от града си тъкмо защото узнах за това условие! — казал момъкът.

На другия ден царят пратил при девойката човек, който я предупредил за срещата. Тя надянала бойни доспехи, взела оръжието си и излязла в полето. Излязъл срещу нея и царският син, готов за бой. Чули хората какво става, дошли отвсякъде и се събрали. Излязла Датма въоръжена, с покрито лице. Застанал насреща й царският син, от хубав по-хубав, в най-здрави доспехи и оръжие. Спуснали се двамата един срещу друг, дълго се удряли и блъскали, морно се биели. Когато разбрала колко е смел и юначен — такъв тя преди не била виждала, — уплашила се царската дъщеря за себе си да не остане посрамена пред народа си, разбрала, че не ще може да го победи, и решила да се изхитри.

Открила лицето си. Щом го зърнал, царският син се сепнал, стопила се твърдостта му. Тя се спуснала срещу него, свалила го от седлото и той останал на волята й като птиче в ноктите на сокол. Тя взела оръжието, коня и дрехите му, белязала го с нагорещено желязо и го пуснала да си върви.

Момъкът дошъл на себе си, три дни нито ял, нито пил, нито спал. Пратил робите си при баща си и му написал писмо, че не може да се върне в страната си, без да получи за каквото е дошъл, или да умре. Много се натъжил баща му, когато получил това послание, и решил да изпрати войски в негова помощ, но го посъветвали да изчака.

Царският син се преоблякъл като древен шейх и отишъл в градината на царската дъщеря, защото повечето дни тя прекарвала там. Срещнал се с градинаря и му рекъл:

— Чужденец съм, от далечна земя съм дошъл! От млади години със земеделие съм се занимавал, никой не може по-добре от мене да отглежда дървета и цветя!

Много се зарадвал градинарят, въвел го в градината. Започнал царският син да работи там, да сади дървета. И ето че един ден влезли роби с мулета, които носели постелки и съдини. Запитал ги какво правят, а те му отговорили:

— Царската дъщеря днес ще се разхожда тук!

Отишъл той, извадил богати накити и дрехи, които бил донесъл от страната си, пренесъл ги в градината, седнал, подредил ги пред себе си и започнал да се преструва, че трепери от старост и бедност. След малко дошли неволници, сред които царската дъщеря била като луна сред звезди. Започнали да се гонят из градината. Видели някакъв мъж под едно дърво, отишли при него, а той бил царският син, и видели, че това е стар шейх с треперещи нозе и ръце, а пред него — богатство сякаш от царска съкровищница.

— Ей, шейх! — заговорила Датма. — Какво ще правиш с тези скъпоценности!

— Срещу тези скъпоценности искам да се оженя за някоя от вас! — отговорил Бахрам.

Разсмели се неволниците и го запитали:

— А като се ожениш, какво ще правиш с нея?

— Ще целуна веднъж жена си и ще се разведа с нея! — отговорил той.

— Давам ти за жена ето тази девойка! — рекла царската дъщеря.

Царският син се надигнал, като се опирал на тоягата, спъвал се и треперел и след като целунал девойката, дал й скъпоценностите и дрехите и обявил, че се развежда с нея.

Когато на следващия ден пак дошли в градината, девойките пак отишли при царския син и видели, че той седи на същото място, а пред него — още повече накити и дрехи от предишния път. Пак седнали при него и го запитали:

— Старче, какво ще правиш с тези скъпи неща?

— Както вчера ще се оженя за някоя от вас! — отговорил той.

— Давам ти тази неволница! — рекла царската дъщеря.

Той се надигнал, целунал девойката, дал й дрехите и украшенията, обявил, че се развежда с нея, и всички се прибрали.

Когато царската дъщеря видяла какви накити и дрехи той дарява на неволниците, тя си рекла: „Че аз имам повече право на такива работи — пък и какво толкова ще се боя от него?“ И като се съмнало, тя излязла сама от покоите си, преоблечена като неволница, отишла при него и рекла:

— Аз съм царската дъщеря! Не искаш ли да се ожениш за мене?

Той измъкнал накити и дрехи, много по-хубави и по-скъпи от преди, дал й ги, надигнал се да я целуне, пристъпил към нея, хванал я, съборил я на земята, отнел й моминството и запитал:

— Не ме ли познаваш?

— Кой си ти? — запитала тя.

— Аз съм Бахрам, син на царя на персите! Аз измених лицето си, оставил съм близки и царство заради тебе!

Изправила се царската дъщеря, дума не проронила, объркана и поразена, и си помислила: „И да го убия — полза няма. Остава ми само да избягам в неговата страна!“ Върнала се в двореца, събрала пари и съкровища и изпратила да му съобщят да се приготви за път. Седнали на най-добрите коне и под покрова на нощта стигнали до далечни страни.

Когато до бащата на момъка стигнала вестта за пристигането му, той го посрещнал с много воини и юнаци. А след няколко дни пратил до бащата на Датма скъпи дарове и му написал писмо, с което му съобщил, че дъщеря му е при него, и поискал зестрата й. Щом даровете стигнали до бащата на царкинята, той ги приел, наредил да окажат голяма почит на приносителите им и много им се зарадвал. После устроил пир, извикал кадия и свидетели и написал брачния договор на дъщеря си с царския син.

Приказка на неволницата за яйчения белтък и мъжкото семе

Разправят още, царю честити, че един мъж обикнал жена, от красива по-красива. Тя си имала мъж, който я обичал и тя също го обичала. Била съпруга праведна и целомъдрена и онзи влюбен мъж не намирал начин да се добере до нея. Когато работата се затегнала, той решил да измисли някаква хитрост.

При мъжа на тази жена живеело едно момче, което той възпитавал. Влюбеният отишъл при него, правил му дарове и му оказвал милости, докато момчето започнало да слуша за всичко, което той искал от него. Веднъж човекът му рекъл:

— Не би ли могъл да ме въведеш в къщата, когато твоята господарка излезе?

— Добре! — отговорило момчето.

И когато господарката отишла в хамама, а господарят отишъл до дюкяна, момчето въвело приятеля си в къщата и му показало всичко в нея. А този влюбен твърдо бил решил да вкара тази жена в капан. Той взел в съдинка яйчен белтък и когато се приближил до постелята на съпруга, го излял върху нея, докато момчето гледало на друга страна, а после излязъл от къщата и си заминал.

След известно време съпругът на тази жена се върнал, пристъпил към постелята да си почине, видял върху нея нещо влажно, докоснал го с ръка и като огледал течността, решил, че това е мъжко семе. Той погледнал гневно към момчето и запитал:

— Къде е господарката ти?

— Отиде до хамама и ей сега ще се върне! — отговорило то.

Мъжът вече бил убеден в своето предположение, умът му бил овладян от мисълта, че това е мъжко семе.

— Иди и я доведи! — викнал му той.

Когато жената дошла, мъжът скочил срещу нея, жестоко я набил и посегнал да я заколи. Завикала жената за помощ към съседите:

— Този човек иска да ме заколи, а аз грях не съм сторила!

Нахвърлили се срещу него съседите:

— Или се разведи с нея, или живейте заедно в мир! Ние познаваме нейното целомъдрие и нищо лошо у нея не сме видели!

— Аз видях в постелята си мъжко семе! — казал човекът.

— Покажи ми го! — казал един от събралите се. Когато видял течността, той рекъл: — Я ми дай огън и тиган!

Донесли му всичко, той посъбрал белтъка и го изпържил в тигана. Мъжът на жената хапнал от него, дал и на събралите се и всички се убедили, че е яйчен белтък. Мъжът разбрал колко несправедлив е бил към жена си и че тя е невинна. Така съседите го помирили с жена му.

Приказка на неволницата за царския син и сандъка

Разправят също, царю честити, че имало един търговец, който бил много ревнив, а имал прелестна съпруга. От страх и ревност той не живеел с нея в града, а й построил извън него дворец далеч от всякакви сгради, с високи кули и здрави колони, с непристъпни порти и железни катинари. Когато излизал, затварял портите, взимал ключовете и си ги закачал на шията…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на неволницата за царския син и сандъка:

* * *

Един ден, когато мъжът бил из града, синът на царя на този град излязъл да се поразходи и попаднал на това пустинно място. Пред погледа му се извисил този дворец. Зърнал богато облечена красива жена, която надзърнала през някакъв прозорец. Щом я видял, прищяло му се да влезе при нея, но това било невъзможно. Извикал един от слугите си да му донесе перо, дивит и хартия и написал върху нея за своята обич и страст. Прикрепил писмото за острието на стрела и я метнал в двореца. Тя паднала пред жената, която се разхождала из градината, и тя рекла на една от неволниците си:

— Донеси ми онази хартия!

Тя умеела да чете, прочела бележката и разбрала какво й говори царският син. Написала отговор, като посочила, че в нейното сърце е пламнала още по-голяма любов от неговата. Показала се на прозореца, хвърлила му хартийката. Жаждата й по него станала още по-силна.

Царският син се приближил до прозореца и рекъл:

— Спусни ми връв, аз ще вържа за нея този ключ — запази го при себе си!

Тя му спуснала връв, той завързал за нея ключа, а после отишъл при везирите си и им се оплакал, че е обикнал тази жена и не може да търпи да бъде далече от нея.

— А какво ще наредиш да направим? — запитал един от везирите.

— Искам да ме сложиш в един сандък и да го отнесеш в дома на търговеца! — отговорил царският си. — Престори се, че сандъкът е твой! Аз ще си взема онова, което искам от тази жена, ще остана при нея няколко дни, а после ти ще си поискаш сандъка!

Отишъл царският син у дома, легнал в сандъка, а везирът го заключил и пратил да извикат търговеца. Когато застанал пред везира, търговецът целунал ръката му и рекъл:

— Може би нашият владетел везирът има някаква нужда? Ще бъда щастлив да я изпълня!

— Искам да оставиш този сандък на най-скъпото място, което имаш, и да го пазиш, докато си го поискам! — казал везирът.

Отнесъл сандъка търговецът, внесъл го в двореца си и го оставил в спалнята си.

Тогава жената го отключила с дадения й от царския син ключ и от него излязъл момъкът. Жената облякла най-хубавите си дрехи, въвела го в гостната, седем дни те яли, пили, веселили се, галели се и се наслаждавали безкрай на своята хубост и младост. Всеки път, когато се появявал мъжът й, тя скривала момъка в сандъка и го заключвала.

Но ето че един ден царят запитал къде е синът му. Извикал везирът търговеца и му наредил да му донесе сандъка. Търговецът бързо се върнал в двореца и почукал на вратата. Щом го чула, жената скрила царския син в сандъка, но в бързината пропуснала да го заключи. Търговецът влязъл заедно с хамалите, те повдигнали сандъка за капака, той се отворил, всички надзърнали в него и видели там да лежи царският син. Когато го видял, търговецът се затичал при везира и му казал:

— Отивай и си прибери царския син — никой от нас няма право да го докосне!

Отишъл везирът, прибрал си царския син и всички се разотишли. Тогава търговецът се развел с жена си и се заклел никога повече да не се жени!

* * *

Така че виж, царю, какво е коварството на мъжете! Докато съм жива, аз ще защитавам правото си! — завършила неволницата.

И царят пак наредил да погубят сина му.

Било вече седмият ден. Влязъл при него седмият везир и заговорил:

— Почакай, царю, не съди, преди и аз да ти кажа своя съвет! Който е търпелив и изчаква благоразумно, той получава това, което желае, а който бърза, впоследствие съжалява! Аз знам, царю, такива неща за коварствата на жените, каквито никой освен мен не знае!

— И какви са те? — запитал царят.

И седмият везир заразказвал:

Приказка на седмия везир за коварствата на една старица

Някога живяла една жена — невиждана хубавица, прелестна девица. Видели я някакви момци разпътници, един от тях я харесал и силно я пожелал. А тази жена се въздържала от плътски наслади.

Случило се тъй, че мъжът й веднъж отпътувал за някаква страна. Всеки ден момъкът започнал да изпраща вести до жената, но тя не му отговаряла. Тогава момъкът отишъл при една старица, която живеела близо до жената, и започнал да й се оплаква — каква страст го била обзела, а как тя бягала от него като газела.

На сутринта старицата отишла при жената и всячески се постарала да спечели приятелството й. Започнала да наминава при нея всеки ден, обядвала и вечеряла, вземала и храна за децата си. И ето че веднъж, като излязла от дома на жената, старицата взела хляб, сложила в него доста лой и подправки, започнала да храни в течение на няколко дни с тази храна някакво улично куче, така че заради нейната грижа и милост то започнало да я следва по петите.

Един ден старицата сложила повече подправки и сланина и нахранила с тях кучето. Хапнало то, но очите му се насълзили от лютивината на черния пипер. То тръгнало зад старицата с разплакани очи. Когато жената видяла кучето да плаче, много се зачудила и запитала:

— Майчице, защо плаче това куче?

— Ех, дъще, то има удивителна история! — отговорила старицата. — Това някога бе жена, моя приятелка и съседка. Към нея се привърза един момък от нейната улица, усети към нея силно влечение и страст, така че се поболя и не ставаше от постелята си. Пращаше й много пъти вест за себе си с надежда, че тя ще се смили и ще го пожали, но тя отказваше. „Дъще!“, съветвах я аз. „Послушай го за всичко, което ти казва, пожалей го, бъди ласкава с него!“ Тя не приемаше съвета ми. Когато търпението на момъка се изчерпа, той се оплакал на някакви свои приятели, те й сторили магия и човешкият й лик се превърна в кучешки. Като видя какво е станало с нея, тя дойде в моя дом, започна да се гали и да ми целува ръцете и нозете. Познах я и й рекох: „Аз те съветвах, но съветите ми не дадоха полза!“ Но като я видях как е, дъще, стана ми жално и я оставих да живее при мене! Ето, тя е такава, каквато я виждаш, и всеки път, когато си спомни какво е била, оплаква себе си!

Изплашила се жената при този разказ на старицата и възкликнала:

— Майчице, колко ме изплаши със своя разказ! Един хубав момък е обхванат от любов към мене. Няколко пъти ми праща вест, а аз все отказвам! Сега се боя да не ми се случи същото както с това куче!

— Пази се, дъще! — рекла старицата. — Аз много се боя за тебе! Ако не знаеш къде живее, кажи ми как изглежда, и аз ще го доведа при тебе! Не позволявай на никое сърце да се огорчава заради тебе!

Описала жената момъка на старицата и тя рекла:

— Ще отида да го потърся! — отишла тя при момъка и му рекла: — Успокой душата си! Аз сложих капан на тази жена. Утре след пладне ела и ме чакай в началото на сокака. Ще отидем в нейния дом и ти ще прекараш весело и доволно целия следобед и следващата нощ!

Много се зарадвал момъкът, дал й два динара и рекъл:

— Когато си задоволя страстите си, ще ти дам десет динара!

Върнала се старицата при жената и й рекла:

— Поговорихме за тази работа и аз усетих, че той много ти се сърди и му се ще да ти направи зло. А аз през цялото време го молех да дойде при тебе утре, когато призоват за обедна молитва!

Много се зарадвала жената и възкликнала:

— Майчице, ако сърцето му се успокои и той дойде при мене по пладне, ще ти дам десет динара!

— Само от мене ще узнаеш за пристигането му! — рекла старицата, а когато се съмнало, я посъветвала: — Приготви обяд, украси се, облечи най-скъпите си дрехи, пък аз ще ти го доведа!

Жената започнала да се облича и да готви гозби. А старицата отишла и зачакала момъка, но той не дошъл. Старицата се разходила насам-натам, но не попаднала на следите му — не знаела, че него ден той от радост бил паднал от коня и си счупил крака. Тогава си помислила: „Какво да правя? Нима гозбите, които е приготвила и парите, които ми е обещала, ще отидат напразно! Не, няма да се оставя тази хитрост да се провали! Я да потърся някой друг и да й го заведа!“

И когато гледала по улицата, видяла красив и хубав момък, от чийто вид личало, че дълго е пътувал. Пристъпила към него, поздравила го и запитала:

— Не ти ли се ще ядене и пиене, пък и жена, която да те чака?

— А къде е това? — запитал момъкът.

— При мен, вкъщи! — отговорила старицата.

Тръгнал човекът след старицата, която не знаела, че той е мъжът на онази жена. Щом спряла пред къщата, тя почукала на вратата и жената я отворила, а когато старицата влязла, избягала, за да се приготви. Въвела старицата мъжа в гостната доста ядосана от станалото. А когато жената влязла и погледнала към човека, който седял до старицата, познала мъжа си и веднага съобразила какво да направи. Смъкнала обувката от крака си и викнала на мъжа си:

— Не такива клетви сме си давали ние! Как смееш да ме лъжеш! Когато разбрах, че си се върнал, аз те изпитах с помощта на тази старица и те вмъкнах в онова, от което те предупреждавах! Сега добре разбрах какви ги вършиш! Ти наруши клетвата между нас! Мислех, че си бил честен към мене, но сега видях с очите си, че ходиш при развратни жени!

Тя го заудряла с обувката по главата, а той отричал всичко и се кълнял, че през живота си не я бил лъгал и че не е правил нищо, в което да го подозира! Така той се кълнял в името на всевишния Аллах, а жена му го била, плачела и крещяла:

— Елате тук, мюсюлмани!

Той й запушвал устата с ръка, но тя го хапела. И мъжът започнал да целува ръцете и нозете й, но тя не се съгласявала да му прости. После подмигнала на старицата тя да задържи ръцете й. Скочила старицата към нея, зацелувала ръцете и нозете й и най-после я усмирила. Когато седнали, мъжът започнал на свой ред да целува ръцете на старицата и да й говори:

— Всевишният Аллах да ти въздаде всякакви блага, че ме отърва от нея!

И дори старицата се дивила на хитростта и коварството на тази жена…

Приказка на седмия везир за старицата, момъка и омъжената жена

Разказват също, царю, че един търговец имал много пари. Имал си и любим син. Веднъж синът казал на баща си:

— Татко, ще ми се да изпълниш едно мое желание!

— Какво е то, чедо? Бих ти дал всичко, дори светлината на очите си, за да изпълня желанието ти! — отговорил бащата.

— Искам да ми дадеш малко пари, ще отида с търговците към Багдад! — отговорил синът. — Искам да го видя, да разгледам дворците на халифите. Търговските синове са ми ги описвали и ми се дощя да ги видя!

— Синко, а аз как ще изтърпя разлъката? — възкликнал бащата.

— Казах ти и аз непременно ще отида там със съгласие или без съгласие! — настоял синът. — Душата ми е пълна с мъка и тя ще се разсее едва след като отида в Багдад…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на седмия везир за старицата, момъка и омъжената жена:

* * *

Бащата събрал стоки за трийсет хиляди динара и го пуснал да отпътува. Пътували, що пътували и стигнали до Багдад. Там момъкът отишъл на пазара и си наел хубава къща. Запитал привратника колко е наемът, и той му отговорил:

— Десет динара!

— Ти истината ли говориш, или ми се присмиваш! — възкликнал момъкът, защото му се сторило, че цената е твърде ниска.

— За бога! — отговорил привратникът, — всеки, който се засели в този дом, излиза от него или болен, или мъртъв! Този дом е известен сред хората с такива неща, че никой не се осмелява да живее в него, затова и наемът е нисък.

Заселил се момъкът в къщата въпреки предупреждението. Започнал да си върти алъш-вериша. Минали няколко дни и не му се случило нищо такова, за което говорел привратникът.

Един ден, както си седял пред вратата, край него минала посивяла старица, подобна на шарена змия. Тя често възхвалявала Аллах и чистела камъните по улицата. Видяла тя момъка, загледала се в него и се удивила на хубостта му.

— Жено, нима ме познаваш или се съмняваш за нещо в мене? — запитал момъкът.

— От колко време живееш в тази къща? — запитала старицата.

— Ами става вече два месеца, майчице! — отговорил той.

— Не те познавам, чедо, и ти не ме познаваш, не съм се и усъмнила в тебе, но се учудих, защото всички, които са живели в тази къща освен тебе, са излизали от нея болни или мъртви! Ти си подложил младостта си на опасност! Нима не си се качвал на горния кат и не си поглеждал от балкона?

Тръгнала си старицата, а момъкът се замислил на думите й и си казал: „Не съм се качвал на горния кат и не знам там да има балкон!“ И начаса той влязъл вътре, започнал да се разхожда из стаите и накрая в един ъгъл видял малка врата, в чието резе паяк си бил свил гнездо. Видял момъкът вратата и си рекъл: „Може би паякът си е свил гнездо на тази врата само защото зад нея чака гибел!“ Отворил вратата и се заизкачвал по тясна стълба. Огледал се и видял, че е в просторна голяма стая. От нея се излизало на балкон, който се възвисявал над целия Багдад. От него на отсрещния балкон видял момиче като хурия. Тя завладяла цялото сърце на момъка, отнесла ума му и душата му, а страданията на Йона и мъките на Яакуб били нищо пред онова, което усетил той. Момъкът я гледал и си помислил: „А дали хората не казват, че никой не е живял в този дом, без да се разболее или умре именно заради тази жена. О, ако знаех къде е спасението ми! Иначе ще си загубя ума!“

Спуснал се долу. Поседял малко, но покой не намерил, излязъл навън, седнал пак пред вратата и ето че видял старицата. Момъкът скочил на крака, побързал да я поздрави и рекъл:

— Майчице, бях здрав и благоденствах, докато ти не ме посъветва да отворя онази врата. Видях балкона, отворих го, погледнах отгоре и видях нещо, което ме смути и възхити. Сега вече знам, че ще загина, знам, че няма лечител за мене освен тебе!

Старицата се засмяла и рекла:

— Няма да те срещне беда, ако е пожелал великият Аллах!

Момъкът й донесъл сто динара и рекъл:

— Вземи ги, майчице! И по-скоро ми ела на помощ, защото, ако умра, от тебе ще бъде потърсена отговорност за моята кръв в Деня на възкресението!

— Само искам, чедо, и ти да ме подкрепиш! — отговорила старицата. — Искам да отидеш на Копринения пазар. Потърси там дюкяна на Абул Фатх бен Кайдам! Влез при него и му кажи: „Дай ми покривалото, което имаш, и което е обшито със злато!“ В дюкяна му няма по-красиво покривало! Купи го, чедо, и на най-висока цена да е, дръж го при себе си и ако е пожелал Всевишният, аз утре ще намина към тебе!

Момъкът прекарал нощта, сякаш спял на нажежена жарава. На сутринта пъхнал в пазвата си хиляда динара, отишъл на Копринения пазар и разпитал къде е дюкянът на Абул Фатх. Като стигнал при него, видял слуги, чираци и голяма челяд, защото той бил търговец прочут и богат и като връх на щастието си притежавал онази жена, каквато и царските синове нямат. Момъкът го поздравил, търговецът отговорил на поздрава му и го поканил да седне. Момъкът седнал и рекъл:

— Търговецо, искам да купя от тебе едно покривало, но нека първом го разгледам!

Търговецът заповядал на слугата си да донесе от вътрешността на дюкяна вързопа с коприните, развързал го и измъкнал няколко покривала — момъкът бил възхитен от красотата им. Видял сред тях търсеното, купил го за петдесет динара и го отнесъл вкъщи. И ето че се появила старицата. Щом я зърнал, момъкът станал на крака и й подал покривалото.

— Донеси ми въгленче от огъня! — рекла старицата.

Донесъл той горящо въгленче, старицата приближила крайчеца на покривалото до него и го прогорила. После сгънала покривалото, както си било преди, взела го със себе си, отишла при дома на Абул Фатх и почукала на вратата. Онази жена я чула, станала и й отворила — старицата познавала майката на тази жена и тя самата я познавала, защото била семейна приятелка.

— Какво искаш, майчице? — запитала жената.

— Дъще! — отговорила старицата. — Зная, че майка ти не е при тебе, аз бях при нея вече, но се отбих, защото се боя да не пропусна времето на молитвата! Искам да се измия при тебе, защото знам, че си чистоплътна и в дома ти е чисто!

Жената й позволила да влезе. Влязла старицата, измила се, произнесла молитвата си, след това се върнала при жената и й рекла:

— Дъще, струва ми се, че в онази стая, където се молех, са ходили слугите и там не бе твърде чисто! Я ми покажи друго място да се помоля, че аз заличих молитвата, която произнесох току-що!

Жената я хванала за ръка и рекла:

— Майчице, иди и се помоли на моето ложе — там само мъжът ми сяда!

Тя я въвела при постелята си, старицата започнала да се моли и бутнала покривалото под възглавницата, без тя да види. После си тръгнала.

На мръкване търговецът се върнал и седнал на постелята. Жената му донесла храна, той се нахранил, измил ръцете си, облегнал се на възглавницата и изведнъж видял изпод нея да се подава крайчецът на покривалото. Измъкнал го и го познал. Заподозрял жената, че е извършила нещо срамотно, викнал я и запитал:

— Откъде имаш това покривало?

— Никой освен тебе не е идвал при мен! — отговорила тя.

Премълчал търговецът, помислил си: „Ако вдигна шум, ще се опозоря пред цял Багдад!“ Пък този търговец бил събеседник на самия халиф и нямало какво да прави друго, освен да замълчи — и не казал нито дума повече на жена си. Тя се казвала Махзия.

— Научих, че майка ти се е разболяла, всички жени са се събрали и я оплакват. Аз ти разпореждам да отидеш при нея! — рекъл й търговецът.

Жената отишла при майка си и я заварила там жива и здрава. Малко поседяла, но изведнъж дошли хамали, които донесли всичките й неща от къщата на търговеца.

— Какво се е случило с тебе, дъще? — запитала майка й.

Но жената скрила за станалото, а майка й заплакала и се затъжила, че се е разделила с търговеца. След няколко дни старицата отишла при Махзия и запитала:

— Какво е станало, дъще? — после влязла при майка й и я запитала: — Сестрице, какво се е случило между това момиче и мъжа му? Научих, че се развеждал с нея! Какъв грях е сторила?

— Дано мъжът й се върне при нея с твоята благословия! — рекла майката. — Помоли се за нея, сестрице! Ти си праведна жена и прекарваш цели нощи в молитви!

После трите жени се събрали заедно и старицата рекла:

— Ти, дъще, за нищо нямай грижа! Ако всевишният Аллах поиска, след няколко дни ще те събера с мъжа ти! — после отишла при момъка и му рекла: — Приготви хубава стая и аз тази вечер ще ти доведа онази жена!

Скочил момъкът, донесъл всичко за ядене и пиене и зачакал. А старицата се върнала при майката на жената и рекла:

— Сестрице, сватба сме вдигнали, изпрати дъщеря си при мене да се поразсее, а после аз ще ти я върна!

Майката облякла дъщеря си в най-хубави дрехи, украсила я с най-богати накити. Жената тръгнала със старицата, а майка й я изпратила до вратата и съветвала старицата:

— Пази я да не я види някой мъж — знаеш на каква почит е мъжът й при халифа! Не закъснявайте!

Повела старицата жената, отвела я в къщата на момъка. Когато тя влязла в гостната, момъкът скочил, прегърнал я и започнал да целува ръцете и нозете й. Тя била поразена от неговата хубост и й се сторило, че тази стая и всички цветя, ястия и напитки в нея са сън.

— Името на Аллах да те пази, дъще! — рекла старицата. — Не бой се, аз нито за миг няма да те изоставя! Ти си му лика-прилика, и той ти е лика-прилика!

Седнала жената безкрайно смутена, а момъкът започнал да я закача и да я разсмива, да я забавлява със стихове и разкази, докато накрая тя се успокоила и се развеселила. Започнала да яде и пие, а когато виното я ударило в главата, взела уда и запяла. Старицата излязла, оставила ги сами и те цяла нощ се наслаждавали на хубостта си, преплетени в постелята. На сутринта старицата се върнала, пожелала им добро утро и запитала:

— Как мина нощта ти, господарке?

— Хубаво беше благодарение на твоята ловкост и на умението ти да бъдеш сводница! — рекла жената.

— Хайде да се връщаме при майка ти!

А момъкът й дал сто динара и рекъл:

— Остави ми я и за тази нощ!

Излязла старицата, отишла при майката и й рекла:

— Дъщеря ти ти изпраща поздрави! Майката на невестата взе от нея клетва да остане там още една нощ!

— Поздрави ги и двете! — отговорила майката. — Щом момичето ми е добро, не е беда да пренощува там още една нощ — нека се повесели, че аз се боя за нея, толкова е огорчена от мъжа си!

Така старицата измисляла за майката хитрост след хитрост и всеки ден вземала от момъка по сто динара. И когато минали седем дни, майката й рекла:

— Още този миг ми върни момичето, сърцето ми тъгува за него! Много дълго я нямаше и това вече ми се струва подозрително.

Излязла старицата, отишла при жената, повела я за ръка, излезли от стаята на момъка, докато още спял, довела я при майка й. Тя я посрещнала весело и приветливо, много зарадвана и възкликнала:

— Дъще, сърцето ми затъгува по тебе и аз се нахвърлих към тази моя сестра с думи, които я натъжиха!

— Целувай й ръцете и нозете! — викнала дъщерята. — Ако не направиш това, нито аз съм ти дъщеря, нито ти си ми майка!

И майката начаса се помирила със старицата.

А момъкът, като дошъл на себе си от махмурлука, не намерил жената до себе си, но бил доволен и от онова, което получил, защото вече бил постигнал своето. А старицата се върнала при него, поздравила го и запитала:

— Какво лошо намери в това, което направих за тебе?

— Ти прекрасно измисли и нагласи всичко! — възкликнал той.

— Хайде сега да поправим онова, което развалихме! — рекла тя. — Нека върнем тази жена на мъжа й, че нали заради нас тя се раздели с него!

— А какво трябва да сторим? — запитал момъкът.

— Ти ще отидеш до дюкяна на онзи търговец! — отговорила тя. — Седни до него, поздрави го, пък аз ще мина край дюкяна. Щом ме видиш, бързо излез, хвани ме, дърпай дрехите ми, ругай ме, искай си покривалото и говори на търговеца: „Господине, помниш ли онова покривало, което купих от тебе за цели петдесет динара! Случи се, господине, че моята неволница си го наметна и прогори едно късче от края! Тя дала покривалото на тази старица да го обримчи, а тя го взела и си отишла и от този ден не съм го виждал!“

Той отишъл в дюкяна, поседял малко и видял, че старицата минава и премята в ръцете си зърната на броеницата! Момъкът скочил, задърпал я за роклята, започнал да я ругае и проклина, а тя му отговаряла меко:

— Да ти е простено, чедо!

Събрали се хората от пазара около тях и ги заразпитвали:

— Какво е станало?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на седмия везир за старицата, момъка и омъжената жена:

* * *

— Хора! — завикал момъкът. — Аз купих от този търговец покривало за цели петдесет динара! Неволницата ми го носи само един час, после седна, за да го опуши с благовония, но изскочи искра и го прогори от края! Дадохме го на тази старица да го обримчи, но оттогава лицето й не сме виждали!

— Този момък каза истината! — възкликнала старицата. — Да, аз взех от него покривалото, влязох в една къща, където имам навик да се отбивам, но го забутах там някъде и не знам къде е! А аз съм бедна жена, изплаших се от гнева на стопанина му и съм избягвала да го срещам!

Търговецът чул разговора между двамата и когато разбрал историята, която хитрата старица измислила с момъка, изправил се на крака и възкликнал:

— „Аллах е най-велик!“ Моля прошка от великия Аллах за греховете си и за това, което заподозря моят ум! — след това отишъл при старицата и запитал: — Ти към моя дом наминаваше ли?

— Ох, синко! — възкликнала тя. — Наминавам и към тебе, и към други за милостиня, но от онзи ден никой нищо не ми е казал за това покривало!

— А ти питала ли си някой вкъщи? — продължил търговецът.

— Господарю — рекла старицата. — Аз отидох в къщата ти, а там ми казаха: „Господарят се разведе със стопанката!“ Отидох си и никого повече до днешния ден не съм питала!

— Пусни тази жена! — обърнал се търговецът към момъка. — Покривалото ти е у мене!

Изнесъл той покривалото от дома си, после отишъл при жена си, дал й малко пари и отново я прибрал при себе си.

* * *

— Ето, царю, още един пример за женското коварство! — завършил разказа си седмият везир. — И чуй какво е казал всевишният Аллах: „И тяхната хитрост е велика!“ И още — чуй думите на Всемилостивия и милосърден: „Слаба е хитростта на дявола пред тяхната!“ Виж, царю, какво може да сторят жените със своето коварство!

И царят се отказал да убива сина си.

Когато се съмнало на осмия ден, царят седнал на престола си. Влязъл при него синът му, хванал ръката на Синдбад, неговия учител, заговорил по-красноречиво от най-красноречивите, възхвалил баща си, везирите и държавните сановници и им благодарил за всичко. Всички се зачудили на красноречието му. Изслушал го бащата, повикал го при себе си, целунал го между очите, обърнал се към учителя Синдбад и го запитал защо синът му е мълчал цели седем дни.

— Владетелю! — отговорил той. — Най-хубавото бе, че той не се разприказва! Боях се да не погине през тези дни! Знаех, господарю, че това ще му се случи, от деня, в който се роди — още тогава видях звездата му и тя ми показа всичко това! Но за щастие на нашия цар лошото вече отмина!

Зарадвал се царят и рекъл на везирите си:

— Кажете ми, ако бях убил сина си — моя ли щеше да бъде вината, на неволницата ли, или на учителя му Синдбад?

Всички присъстващи се въздържали от отговор, а учителят на царския син се обърнал към него:

— Отговори ти, чедо!

И царският син заговорил:

Приказка за неволницата и млякото

В дома на един търговец дошъл гост. Изпратил търговецът неволницата си на пазара да купи кисело мляко в гърне. Взела тя гърнето с млякото и тръгнала обратно. Както си вървяла, прелетял над нея орел, който стискал в ноктите си змия. Една капка от отровата на змията капнала в гърнето, без неволницата да забележи. Когато се върнала у дома си, господарят й взел млякото и започнал да го пие заедно с госта си. Не успяло млякото да стигне до стомасите им, когато и двамата умрели.

* * *

— Ето, царю, кажи кой носи греха за смъртта им? — завършил разказа си с този въпрос царският син.

— Вината е у онези, които са пили млякото! — рекъл един.

— Вината е у неволницата, защото е оставила гърнето отворено без капак! — казал друг.

— А ти какво ще кажеш за това, чедо! — запитал учителят Синдбад момчето.

— Аз казвам, че всички тук бъркат! — отговорило момчето. — Не е вината нито у неволницата, нито у онези, които са пили млякото! Просто времето, предопределено за живота на тези хора, било свършило и на тях им е било писано да умрат!

Много се зачудили всички при този умен отговор.

— Господарю, ти даде отговор, който никъде не може да се чуе! Ти си най-умният човек на нашето време!

— Не съм толкова умен! — отговорило момчето. — И слепият шейх, и тригодишното момче, и петгодишното момче са по-умни от мене!

— Разкажи ни, господарю, за тези тримата, които са по-умни и от тебе! — замолили го събралите се.

И царският син заразказвал:

Приказка за търговеца, слепеца и мошениците

Разправят, че някога живял търговец, който имал много пари и пътувал до различни страни. Решил веднъж да отиде до една страна и разпитал за нея човек, който наскоро се бил върнал от нея:

— От каква стока най-много се печели там?

— От сандалово дърво! — отговорил човекът. — Там то се продава скъпо!

Търговецът купил сандалово дърво за всичките си пари и отпътувал. Пристигнал там на свечеряване. Насреща му — старица, която водела овца. Щом го видяла, тя го запитала:

— Кой си ти, човече?

— Търговец съм, чужденец! — отговорил той.

— Пази се от хората в този град! — посъветвала го тя. — Те са коварни, крадци и мамят чужденците.

Оставила го и си отишла. На сутринта го срещнал някакъв жител от града, поздравил го и го запитал:

— Откъде си дошъл, господине?

— От далече! — отговорил търговецът.

— Какво си донесъл за търговия?

— Сандалово дърво! Казват, че при вас вървяло на висока цена!

— Сгрешил е този, който те е посъветвал! — казал човекът. — Ние палим под тенджерите само сандалово дърво, то върви на една цена с обикновените дърва!

Натъжил се човекът, хем му се вярвало, хем не. Спрял той у един от градските ханове и там започнал да разпалва огъня под тенджерката си със сандалово дърво. Ханджията го видял какво прави, и запитал:

— Няма ли да ми продадеш това дърво — ще ти платя крина срещу крина, каквото си поискаш!

— Продавам ти го! — казал търговецът.

Човекът пренесъл всичкото дърво у дома си, а продавачът смятал да поиска толкова злато, колкото дърво се побере в крините.

На сутринта търговецът излязъл из града. Срещнал го някакъв синеок човек, който при това бил и едноок. Залепил се за търговеца и му заговорил:

— Ти извади окото ми, сега няма да те изпусна!

— Такова нещо не е имало! — отрекъл търговецът.

Събрали се хората и замолили едноокия да даде на търговеца отсрочка от един ден, за да му изплати цената на окото. Търговецът уговорил един да му стане поръчител и го пуснали. Тръгнал си той, но усетил, че сандалът му се бил скъсал, докато го влачел едноокият. Спрял пред работилницата на някакъв обущар, дал му го да го поправи и казал:

— Поправи го и ще получиш насреща онова, което пожелаеш!

Излязъл от обущарницата и видял, че няколко души хвърлят зар. Седнал до тях. Те му предложили да поиграе с тях и той се заиграл. Но те направили така, че го победили, и му предложили да избира: или да изпие морето, или да им даде всичките си пари. Изправил се търговецът и рекъл:

— Дайте ми срок до утре!

Тръгнал си съкрушен от станалото, не знаел как ще живее по-нататък. Седнал замислен, тъжен и скръбен. И ето че при него дошла старица, погледнала го и му рекла:

— Май са те ограбили, защото си много тъжен.

Той й разказал всичко, което му се било случило, и тя рекла:

— Кой ли те е излъгал с това сандалово дърво? Че неговата цена при нас е десет динара за ратл! Но аз ще ти измисля една хитрост и ще се моля да намериш спасение в нея! Иди при градската порта! На това място седи сляп шейх — учен, умен и знаещ! Всички отиват при него и го питат каквото им се ще, а той им показва по какъв начин да спечелят. Той познава магиите, хитростите и измамите. Вечер при него се събират измамниците. Иди при него, но се скрий от враговете си така, че да чуваш думите им, без те да те видят! Дано чуеш там как да се отървеш от бедите си!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ПЕТДЕСЕТАТА НОЩ…Тя продължила разказа на царския син за търговеца, слепеца и мошениците:

* * *

Търговецът се разделил със старицата и отишъл на мястото при градската порта. Спрял там, забелязал шейха и приседнал недалеч от него на скришно място. Не минало много време, и неговите хора дошли да се договарят. Застанали пред шейха, поздравили го, поздравили се един друг и насядали. Търговецът разпознал сред тях всички, с които си имал работа. Шейхът им предложил да хапнат, после всеки излизал напред и разказвал какво му се било случило през деня. Напред излязъл онзи, който му бил взел сандаловото дърво, и разказал на шейха какво е направил, за да купи сандаловото дърво, без да плаща, и как се договорили, че ще заменят крина от дървото с крина за каквото онзи поиска.

— Той може да надделее над тебе! — рекъл шейхът.

— А как ще надделее! — възкликнал мошеникът.

— Ако ти каже да пълниш крината със злато и сребро — ще му го дадеш ли?

— Ще му го дам, защото пак ще съм в печалба:

— А ако ти каже — продължил шейхът — да му напълниш крината с бълхи — половината да са мъжки и половината женски, — какво ще правиш?

И онзи разбрал, че така ще надделеят над него.

Пристъпил напред едноокият и рекъл:

— Шейх, днес зърнах мъж чужденец в страната ни. Премерих си хитростта с него, залепих се за него и му викнах: „Ти извади окото ми!“ Не го оставих, докато няколко души не го принудиха утре да се върне и да ми плати за окото!

— Ако поиска да надделее над тебе — ще го направи! — рекъл шейхът.

— И как ще надделее?

— Ами ще ти каже: „Ти извади окото си и аз ще извадя окото си — после ще претеглим двете очи! Ако твоето око е равно по тежест на моето, ти ще бъдеш правият!“ Тогава ти ще си му длъжник за окото, а сам ще останеш сляп, пък той ще вижда с другото си око!

Едноокият разбрал, че търговецът ще го победи.

Пристъпил напред обущарят и рекъл на шейха:

— Шейх, днес дойде при мене един човек, който ми даде сандала си и каза: „Поправи го!“ Запитах го колко ще ми плати, а той ми отговори: „Ще получиш насреща толкова, колкото пожелаеш!“ А аз ще се съглася само ако взема всичките му пари!

— А ако рече да си вземе чехъла, без да ти плати нищо? — запитал шейхът. — Той ще ти каже: „Враговете на султана са разбити, съперниците му са обезсилени, многочислени са неговите деца и помощници. Съгласен ли си това да ти е платата или не?“ Ако ти речеш: „Съгласен съм!“, той ще си вземе сандала и ще си отиде, а речеш ли: „Не съм съгласен!“, той пак ще си вземе сандала, но ще те натупа с него по главата и шията!

И обущарят разбрал, че ще бъде победен.

Пристъпил и човекът, който се бил обзалагал на зарове, и рекъл:

— Шейх, аз срещнах един човек, играхме на зар, измамих го и му казах: „Ако изпиеш това море, давам ти всичките си пари, ако не го изпиеш — даваш ми всичките си пари!“

— Ако пожелае да надделее, ще надделее! — рекъл шейхът.

— И как ще стане това?

— Ами ще ти каже: „Подръж ми с ръка чучура на морето, за да го изпия!“ Ти няма да можеш и ще бъдеш победен!

Търговецът изслушал какви доводи трябва да използва срещу изнудвачите, и се прибрал в стаята си. Когато се съмнало, дошъл при него онзи, с който се бил обзаложил, че ще изпие морето.

— Подръж ми чучура на морето, че да го изпия! — рекъл търговецът.

Онзи, разбира се, не можел да направи това. Така търговецът надделял. Хитрецът се откупил със сто динара и си отишъл. Дошъл обущарят и си поискал толкова, колкото да остане доволен, а търговецът му рекъл:

— А ще ти стигне ли това, че султанът победи враговете си, обезсили съперниците си и порасна броят на децата му?

— Да, ще ми стигне! — рекъл обущарят.

Човекът си взел сандала, без да плати, и онзи си отишъл. Ето че дошъл и едноокият да си иска цената за окото, а търговецът му казал:

— Извади си окото и аз ще си извадя окото! Ще ги претеглим и ако са равни по тегло — значи си имал право и аз ще ти платя окото, колкото струва!

— Е, чакай малко де! — замолил го едноокият.

Помирил се търговецът и с него срещу сто динара и той си отишъл. Накрая дошъл и онзи, който бил взел сандаловото дърво, и рекъл:

— Колко ще искаш за дървото си?

— А ти колко ми даваш?

— Нали се договорихме — крина дърво срещу крина от каквото поискаш! Ако искаш — със злато и сребро ще я напълня!

— Ще приема само ако я напълниш с бълхи — половината да са мъжки и половината — женски!

— Е, такова нещо няма да мога! — рекъл човекът.

Така търговецът надделял, а купувачът се откупил от него срещу сто динара, след като му върнал сандаловото дърво. Търговецът продал това дърво, както си искал, спечелил много пари и напуснал града…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царският син продължил своите приказки:

Приказка за тригодишното момче

Живял някога разпътен мъж. Чул той за някаква хубава жена, която не живеела в неговия град. Отишъл в нейния град, взел дарове. Стигнал до къщата й и влязъл. Тя го посрещнала с уважение и почит и гостоприемно му предложила ядене и пиене. Тази жена имала тригодишно момченце, оставила го при него и се заела да поприготви това-онова. А пък той й рекъл:

— Хайде да си полегнем!

— Детето стои и гледа! — рекла тя.

— Че това е малко дете — нищо не разбира, нищо не говори!

— Ако знаеш как схваща всичко, нямаше така да говориш!

Когато забелязало, че оризът се е сварил, детето заплакало силно.

— Защо плачеш, чедо? — запитала майката.

— Сипи ми ориз и го полей с масло! — отговорило то.

Майката му сипала ориз, поляла го с масло, момчето хапнало и пак заплакало.

— Защо плачеш, чедо? — запитала майката.

— Сложи ми в него и захар, мамо! — помолило детето.

А човекът се ядосал и възкликнал:

— Ти си едно лошо хлапе!

— За бога, ако тук има някой лош човек — това си ти! — рекло детето. — Ти се мори да пътуваш от един град в друг, само и само да търсиш разврат! А аз плачех, защото нещо ми падна в окото, сълзите ми го измъкнаха, хапнах си ориз с масло и захар и сега съм сит! Кой от нас е лошият?

Мъжът се засрамил от думите на момченцето. После му дошло вдъхновение, станал начаса достоен човек и без да посегне на жената, се върнал в своя град.

Приказка за петгодишното момче

Научих още, царю, че четирима търговци се сдружили — имали общо хиляда динара, събрали ги заедно и ги сложили в една кесия. Отишли да купят стока. Видели край пътя хубава градина. Спрели там, оставили кесията при вардачката да я пази, влезли в градината, поразходили се, яли, пили и се веселили и един от тях рекъл:

— Хрумна ми нещо добро! Имам благовония! Хайде да си измием главите в този поток и да се освежим!

— Имаме нужда от гребен! — рекъл друг.

— Ами да помолим вардачката, тя сигурно има! — рекъл трети.

Отишъл четвъртият при нея и й рекъл:

— Дай ми кесията!

— Нека се съберат всички или приятелите ти да ми наредят и тогава ще ти я дам! — отговорила тя.

А те били на такова място, което се виждало, но думите не се чували.

— Тя не иска нищо да ми даде! — викнал им той високо.

— Абе я му дай! — викнали й те.

При тези думи тя му дала кесията. Взел я той и избягал с парите. Когато се забавил, тримата отишли при вардачката и й рекли:

— Ти защо не му даде гребен?

— Ама той поиска от мене кесията! — отговорила тя. — Аз му я дадох, след като получих вашето разрешение, той излезе с нея и си тръгна!

Щом чули думите й, тримата я хванали за ръцете и викнали:

— Ние ти позволихме само гребен да му дадеш!

— Ама той не е искал никакъв гребен! — възразила тя.

Хванали я тримата и я отвели при кадията, изправили се пред него и му разказали за станалото. Кадията я задължил да им върне кесията и я обявил за длъжница на тримата. Излязла тя объркана, пътя не виждала от мъка. Срещнало я едно петгодишно момче и като я видяло така замаяна, запитало:

— Какво ти е, майчице?

Тя не му отговорила — много малък й се видял. Момчето повторило и потретило въпроса си и накрая тя му разказала какво е станало.

— Дай ми един дирхам да си купя халва и аз ще ти кажа как да се отървеш от тази работа! — рекло момчето.

Дала му тя един дирхам и го запитала:

— И какво ще ми кажеш?

— Върни се при кадията! — посъветвало я момчето. — Кажи му: „Но ние се договорихме да им дам кесията само ако са четиримата заедно!“

Върнала се тя при кадията и му казала каквото я било посъветвало момчето.

— Така ли се договорихте? — запитал кадията тримата търговци.

— Да! — отговорили те.

— Ами доведете и приятеля си и си вземете кесията!

Така жената излязла жива и здрава, без нищо да й се случи, и се прибрала у дома…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят изслушал заедно с везирите си и всички от свитата му разказите на момъка и му рекли:

— Владетелю, твоят син е най-знаещият човек на нашето време!

Възхвалили те сина и царя. Царят притиснал към гърдите си чедото си, целунал го, разпитал го какво му се е случило с неволницата. Царският син казал, че тя е била, която го е съблазнявала. Царят му повярвал и рекъл:

— Ако искаш — ти й произнеси присъдата!

— Изгони я от града! — помолил синът.

И царят изпълнил волята му.

И синът седнал до баща си, за да раздели трапезата му и да ощастливява дните му, и така живели, докато при тях дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва.

* * *

— И това е краят, с който свършва приказката за царя, неговия син, неволницата и седемте му везири! — рекла Шахразад и продължила с новата…

Приказка за търговеца Джаудар бен Омар и двамата му братя

Узнах също, царю, че някога живял търговец на име Омар. Жена му родила трима синове. Най-големият се казвал Салим, най-малкият — Джаудар, а средният — Селим. Отгледал ги и тримата, расли те, пораснали и станали мъже. Обаче той обичал Джаудар повече, отколкото братята му. Когато разбрали това, двамата братя го намразили. И бащата, който бил човек на възраст, се изплашил, че ако умре, Джаудар ще срещне спънки от тяхна страна. Събрал няколко роднини, свидетели и един кадия заедно с няколко мъдреци и рекъл:

— Донесете ми парите и платовете!

Донесли му парите и платовете и той казал:

— Хора, разпределете тези пари и платове справедливо на четири части!

Разделили всичко, дал той на всеки син по един дял, оставил един за себе си и рекъл:

— Това е цялото ми имане и аз го разделих между вас! Нищо повече нямам, никой от вас не дължи нещо на другия! Като умра, не се карайте — разделих ви наследството си приживе! Онова, което взех, ще бъде на жена ми!

Не минало много време и бащата умрял. Но двамата братя останали недоволни от това, което той бил направил. Поискали от Джаудар да им даде още, като твърдели:

— Татковите пари у тебе останаха!

Той ги отвел при кадията. Дошли и мюсюлманите, които били присъствали на завещанието, и свидетелствали какво било станало там. Кадията отсъдил братята да не се карат. Заради този спор Джаудар изгубил част от парите си, те също изгубили, защото трябвало да плащат съдебните такси. Известно време живели в мир, после отново започнали да хитруват. Той пак се защитил пред кадията и пак всички изгубили пари по съдилищата. Така те продължавали да искат своето, все ходели от кадия на кадия, те губели и той губел пари, докато накрая пръснали всичките си пари по кадии и тримата останали бедняци. Двамата братя отишли при майката, отнели парите й, набили я и я изгонили от къщи. Отишла тя при сина си Джаудар и рекла:

— Братята ти ме изгониха и ми взеха парите! — и прокълнала синовете си.

— Не ги кълни, майко! — казал Джаудар. — Аллах ще накаже всеки за стореното от него! Ето и аз останах беден, и те останаха бедни! Много пари се губят в съдебните дела! Много пъти спорихме пред кадиите, а полза никаква! Изгубихме всичко, което ни завеща баща ни, опозорихме се пред хората! Да се карам ли сега с тях заради тебе, да ги виня ли пред кадията? Остани при мене, мамо! Парчето хляб, което ям, ще стигне и за тебе! Остави ги — нека получат наказанието си от Аллах, нека се успокояват с думите, казани от някакъв поет:

Ако глупакът те обиди — остави го!

                Изчаквай — времето ще отмъсти!

Бедата, даже да не го достигне —

                обида не човек — скали ще потроши!

Така той ласкаел майка си, докато тя се успокоила и останала при него. Взел мрежа и тръгнал за риба по реки и блата, всеки ден — на ново място, един ден печелел десет, друг ден — двайсет, пък и трийсет и ги харчел за майка си — добре да си хапнат, добре да си пийнат.

А на братята не им вървяло — нито занаят, нито покупки, нито продажби, след загубата — беда, след бедата — загуба. Похарчили, каквото били взели от майка си, превърнали се в просяци. Идвали при майка си, унижавали се пред нея, плачели от глад, пък нали сърцето майчино всичко прощава — тя им давала мухлясал хляб и остатъци от вкиснати гозби и им казвала:

— Яжте бързо и си тръгвайте, преди да е дошъл брат ви!

Те хапвали и си отивали. Един ден влезли при майка си, тя им сложила гозба и хляб и едва почнали да се хранят, когато Джаудар се върнал. Засрамила се майката от него, изплашила се да не й се ядоса, навела глава пред сина си, но той се усмихнал и рекъл:

— Здравейте и добър ден! Как така стана, че ме посещавате в такъв благословен ден! — оказал им почит, извадил каквото бил донесъл за ядене и пиене, и рекъл: — Яжте и пийте по живо, по здраво, щедростта е създадена от щедрите!

Зачервили се лицата на братята, престорили се на засрамени и рекли:

— Много злини ти причинихме, братко, а ти се отплащаш на злото с добро!

— Нищо, нищо, Аллах да ви търси сметка! Той няма да забрави да се отплати на онзи, който раздава добрини! Майко, окажи почит на братята ми, дай им каквото имаме, не ги гони от къщата!

И така Джаудар излизал всяка сутрин да лови риба, връщал се при майка си и братята си с онова, което му дарявал всевишният Аллах, и си разделяли всичко поравно. Един ден метнал мрежата на гръб и отишъл на далечното блато Карун. Спрял там, понечил да хвърли мрежата, но ето че при него дошъл мароканец, възседнал муле, облечен в скъпи дрехи, с двойни дисаги на мулето, във всяка торба — сандък, и му рекъл:

— Мир на теб, Джаудар!

— И на тебе мир, господине! — отговорил Джаудар.

— Ще ми направиш ли една услуга? Завържи ме и ме хвърли в блатото! Поизчакай и щом ръцете ми се покажат отгоре — метни мрежата и бързо ме издърпай! Ако се покажат краката ми, значи съм умрял! Тогава вземи мулето ми и го отведи при евреина Шамиат — ще го намериш на пазара седнал в кресло пред вратата на дюкяна си! Предай му мулето и вземи от него сто динара!

— Не ме карай да върша нещо, което носи гибел! — замолил се момъкът.

— Приятелю! — рекъл мароканецът. — С това ти ми правиш услуга! Аз търся нещо и те моля това, само да ми услужиш! Остана ли жив, ще получиш от мене каквото поискаш!

Мароканецът настоявал и накрая Джаудар го вързал и го хвърлил в блатото. Човекът потънал. Изчакал момъкът известно време и ето че се показали краката му. Джаудар разбрал, че той вече е мъртъв, оставил го, повел мулето, отишъл на пазара и там видял евреина, седнал в кресло пред вратата на дюкяна си. Щом зърнал мулето, евреинът рекъл:

— Загина си човекът! Само алчността му го изяде!

Взел мулето, дал на Джаудар сто динара и го посъветвал да пази тайната. Приел момъкът парите, тръгнал си, купил колкото му трябвало хляб, месо и зеленчуци.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Джаудар дал на майка си остатъка от златото и казал:

— Вземи, мамо! Когато братята ми дойдат и мен ме няма, давай им да си купят нещо и да се нахранят!

Минала нощта, съмнало се, Джаудар пак взел мрежата и тръгнал към блатото Карун, спрял на същото място, понечил да хвърли мрежата, но ето че се появил друг мароканец на муле, наконтен още повече от предишния, с дисаги с двойни торби и сандъци в тях.

— Мир на теб, Джаудар! — поздравил той.

— И на теб мир, господине! — отговорил Джаудар.

— Дойде ли при теб вчера един мароканец, който яздеше муле като това? — запитал човекът.

Изплашил се Джаудар и отрекъл:

— Никого не съм виждал!

— Нещастнико! — възкликнал човекът. — Та това беше брат ми, той ме изпревари! Искам да направиш с мен същото. Вържи ме и ме хвърли! Ако и с мен се случи същото, както с брат ми, вземи мулето, отведи го при евреина и вземи от него сто динара!

— Ами ела тогава! — казал Джаудар.

Оня пристъпил напред, момъкът го вързал, мароканецът паднал в блатото и потънал. Джаудар изчакал, докато се показали краката му!

— Умря си, горкият! — казал Джаудар. — Ако е пожелал Аллах всеки ден да ми идват мароканци, аз да ги връзвам и те да се давят, стига ми платата по сто динара на умрял!

Повел мулето и си тръгнал. Щом евреинът го зърнал, рекъл:

— Такова е наказанието за алчните!

Взел мулето, дал му сто динара, той ги отнесъл на майка си и тя го запитала:

— Откъде имаш това? — и когато й разказал за всичко, тя възкликнала: — Повече няма да ходиш на блатото Карун! Боя се да не ти се случи нещо с тези мароканци!

— Мамо! — отговорил той. — Какво да правя. Аз само ги връзвам, те сами се хвърлят, защото така искат! От тази работа всеки ден получавам по сто динара! За бога, няма да се откажа да ходя на блатото Карун, докато там идват мароканците!

На третия ден Джаудар пак отишъл при блатото — и ето ти още един мароканец, яхнал муле, с дисаги, наконтен още повече от първите двама.

— Мир на теб, Джаудар бен Омар! — поздравил той.

„Откъде ме познават всички тези мароканци?“, се запитал Джаудар, но отговорил на поздрава.

— Минаха ли други мароканци по това място? — запитал човекът.

— Двама! — отговорил Джаудар.

— И къде отидоха?

— Ами удавиха се! Сега редът е твой!

— Нещастнико! — засмял се човекът. — Докато е жив, човек изпълнява каквото му е предречено! — слязъл от мулето и продължил: — Сега, Джаудар, направи и с мене същото като с тях!

И измъкнал копринено въже.

— Извърти си ръцете да ги вържа! — рекъл Джаудар. — Бързам, че губя време!

Човекът си подал ръцете, Джаудар ги вързал и оня скочил в блатото.

Поизчакал момъкът и ето че мароканецът подал ръцете си и викнал:

— Хвърляй мрежата, нещастнико!

Хвърлил Джаудар мрежата, изтеглил го. А онзи бил стиснал в ръцете си две рибки с цвят на червени корали.

— Отваряй сандъчетата! — разпоредил се той.

Джаудар отворил сандъчетата и той пуснал рибките в тях. После прегърнал момъка, целунал го първом по дясната и после по лявата буза и възкликнал:

— Аллах да те пази от всяка беда! За бога, ако не ми бе хвърлил мрежата, щях да стискам тези две рибки и да потъвам, докато не се удавя, без да мога да се измъкна от водата!

— Хаджи! — възкликнал Джаудар. — Заклевам те в Аллаха разкажи ми кои бяха онези двамата, които се удавиха, какви са тези рибки и какво общо има евреинът в цялата работа?

— Трябва да знаеш, Джаудар — заразказвал мароканецът, — че онези, които се удавиха, бяха двамата ми братя. Единият се казваше Абдул Салам, а вторият — Абдул Ахад. Аз се казвам Абдул Самад, а нашият четвърти брат, евреинът, се казва Абдул Рахим. Той не е евреин, а мюсюлманин от маликитите. Баща ни, който се казваше Абдул Удуд, ни научи да разчитаме заклинания, да откриваме съкровища и да омагьосваме. Той умря и ни остави много имане. Разделихме стоката, парите и дълговете и записахме всичко при писарите. Само имахме различия по една книга със заглавие: „Легенди за първите“. Няма друга такава книга, тя с пари не се оценява, за скъпоценности не се заменя, защото в нея се разказва за всички съкровища и се тълкуват всички заклинания. Баща ни я използваше и ние от него запомнихме това-онова. Всеки от нас искаше да я притежава и да я прочете цялата. Скарахме се. Дойде един шейх — познат на баща ни, — който го бе научил на магии и вълшебства. Казваше се Кахин Абтан. „Я дайте книгата!“, каза той, а когато му я дадохме, продължи: „Вие сте деца на мой възпитаник и никой от вас не бива да остане ощетен. Който иска да вземе тази книга, нека да потърси съкровището на Шамардал и да ми донесе от него Диска на съзвездията, паничката с мехлема, печата и меча. Този печат си има слуга марид на име Раад Касиф, който изпълнява всички желания на носителя му. Който притежава този печат, над него няма власт ни цар, ни султан, дори да пожелае да притежава земята нашир и надлъж, ще я има. Ако онзи, който носи меча, го извади и развърти срещу войска, войската ще бъде победена. Онзи, който притежава Диска на съзвездията, поиска ли да види всички земи от Машрика до Магриба, трябва да седне и да се вгледа в него. Накъдето иска да погледне, натам да насочи диска — ще види и страната, и хората й, сякаш са пред него. Ако се разгневи на някой град, трябва да насочи Диска към слънцето и да пожелае градът да бъде изгорен — и той ще изгори. А онзи, който намаже очите си с мехлема от паничката, ще види всички скрити съкровища по земята. Но имам едно условие — всеки, който няма да успее да отвори това съкровище, той губи правото си да иска книгата. Който ми донесе тези четири неща — само той ще има право да я вземе!“ Съгласихме се на тези условия и той продължи: „Синове мои! Трябва да знаете, че съкровището на Шамардал е под властта на синовете на Червения цар. Баща ви сподели с мене, че се е опитвал да отвори това съкровище, но не е успял, а децата на Червения цар са избягали в едно блато в Египетската земя на име Карун. Там са се и установили. Той ги е открил и в Египет, но не е успял да стигне до тях — те се криели в блатото, а то било вълшебно. Върнал се победен, не стигнал до съкровището на Шамардал. След като не успя да вземе съкровището, той дойде при мен и ми се оплака. Направих пресмятания и видях, че това съкровище се открива само пред един момък — египтянин на име Джаудар бен Омар, и само с негова помощ може да се уловят синовете на Червения цар. Той е рибар и срещата с него ще стане при блатото Карун. Магията ще стане само ако Джаудар завърже ръцете на късметлията, който трябва да се хвърли в блатото и да се сбие със синовете на Червения цар. Онзи, който има късмет, ще ги улови, а който няма — краката му ще се покажат над водата и той ще се удави. Късметлията ще изплува с ръцете нагоре — тогава Джаудар трябва да му хвърли мрежата си и да го измъкне от блатото!“ „Ще отидем, пък ако ще и да загинем!“, казаха двамата ми братя. „И аз ще отида!“, добавих аз, а четвъртият ни брат, който е преоблечен сега като евреин, заяви: „Аз пък нямам такова желание!“ Договорихме се с него да отиде в Египет преоблечен като еврейски търговец и ако някой от нас умре, той да прибере мулето му и да плати сто динара. Когато при тебе дойде първият ни брат, синовете на Червения цар го убиха. Те убиха и втория ни брат, но мен не можаха и аз ги улових!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

— Къде са синовете на Червения цар, щом си ги уловил? — запитал Джаудар.

— Това са ифрити в образа на риби! Но ти трябва да знаеш, Джаудар, че съкровището може да се открие само пред твоето лице! Ще се съгласиш ли да отпътуваш с мен до градовете Фес и Мекнес и да отвориш съкровището! Ще ти дам каквото поискаш!

— Но на мой гръб са майка ми и братята ми, аз съм, който ги изхранва! — възпротивил се Джаудар. — Кой ще им даде хляб, ако тръгна с тебе?

— Доводът ти не е основателен! — възразил мароканецът. — Ако става въпрос за харчлък, аз ще дам хиляда динара! Дай ги на майка си да ги харчи, докато се върнеш. За четири месеца ще се прибереш!

Човекът извадил хиляда динара, момъкът ги взел, отишъл при майка си, разказал й какво му се било случило с мароканеца, и рекъл:

— Вземи, мамо, тези хиляда динара, харчи от тях за себе си и за братята ми! Аз ще отида с мароканеца към Мароко, но ще се върна с много хаир!

Простил се Джаудар с майка си и отишъл при мароканеца Абдул Самад. Яхнал второто муле и двамата пътували до мръкване. Огладнял, но пък не видял мароканецът да е взел нищо за ядене.

— Хаджи! — заговорил го той. — Ти май забрави да вземеш нещо за хапване за из път!

Онзи го изгледал от гърба на мулето и рекъл:

— Отвържи дисагите! — и когато Джаудар ги отвързал, добавил: — Какво ти се яде, братко?

— Хляб и сирене!

— Хляб и сирене не са достойни за тебе! Поискай нещо по-хубаво! Обичаш ли варено пиле?

— Да!

— Обичаш ли ориз с мед?

— Да!

Той му изброил двайсет и четири гозби и Джаудар си помислил: „Този трябва да е луд! Откъде ще ми донесе гозбите, които ми изрежда? Нито огнище има, нито готвач! Я да му кажа аз — стига толкова!“ И казал:

— Стига толкова! Само ще ми расте ищахът с разни гозби, а няма да видя нищо!

— Всичко ще получиш, Джаудар! — казал мароканецът.

Бръкнал той в дисагите и измъкнал от там златен поднос с две варени пилета. Бръкнал с другата си ръка и измъкнал поднос с кебап. И така вадел, докато измъкнал двайсет и четирите гозби, и му рекъл: — Яж, нещастнико!

— Господине — казал Джаудар, — ти май си направил от тези дисаги готварница, пълна с готвачи!

— Те са вълшебни и си имат слуга! — отговорил мароканецът. — Дори на всеки час да искаме по сто ястия — слугата начаса ще ги приготви и донесе!

Хапнали и се наситили, после мароканецът върнал подносите в дисагите, извадил стомна с вода, двамата си пийнали, измили се, произнесли молитвата си, човекът върнал стомната обратно, прибрал и двете сандъчета, качил всичко на мулето, яхнал го и рекъл:

— Качвай се и да тръгваме! А ти знаеш ли, Джаудар, колко път сме минали от Египет до тук? Мулетата под нас са мариди! Те минават за ден разстояние от година, но за да не се плашиш, сега вървят по-бавно!

Качили се пак на мулетата и продължили пътя си към Мароко. Когато се мръквало, човекът вадел от дисагите вечеря, когато се съмвало — вадел закуска. Така пътували четири дни и всичко, което Джаудар си поисквал, мароканецът го вадел от дисагите. На петия ден стигнали Фес и Мекнес. Влезли в града и всеки, когото срещнели, започвал да поздравява мароканеца и да му целува ръка. Стигнали до някакви порти и Абдул Самад почукал на тях. И ето че те се отворили и от там се показала мома като месечина.

— Рахма, дъще, отвори! — казал мароканецът.

Тя влязла пред тях, като разлюляла полите си. Умът на Джаудар полетял подире й и той си рекъл: „Тя е само царска щерка!“ Отворила дъщерята двореца, мароканецът снел дисагите от мулето. Изведнъж земята се разцепила, мулето потънало в нея и тя пак се събрала над него.

Влязъл Джаудар в двореца и се зачудил на многото великолепни мебели, на уредбата и надписите със скъпоценни камъни и метали. Седнал и Абдул Самад и разпоредил на дъщеря си:

— Дъще, донеси ми вързопа!

Тя донесла вързопа и го сложила пред баща си. Той го отворил, извадил от там дреха, която струвала хиляда динара, и рекъл:

— Облечи я, Джаудар, и я носи със здраве!

Облякъл я Джаудар и заприличал на цар от Мароко. А мароканецът поставил дисагите пред себе си…

* * *

Но ето вече утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че мароканецът пъхнал пак ръка в дисагите и наизваждал множество тепсии с различни гозби в тях.

— Заповядай, хапни и ни извини, защото не знаем какви гозби обичаш! — рекъл той. — Кажи какво предпочиташ, и веднага ще ти го доставя!

— За бога, хаджи! — казал Джаудар. — Аз обичам всякакви гозби и от никаква не се отказвам!

Така Джаудар останал при мароканеца двайсет дни. Всеки ден той го обличал в различни дрехи и вадел гозби от дисагите. Абдул Самад не купувал нито месо, нито хляб, в дома нищо не се готвело, той вадел всичко, от което имали нужда, от дисагите. На двайсет и първия ден рекъл:

— Хайде да вървим, Джаудар! Това е предопределеният ден, когато ще се отвори съкровището на Шамардал!

Двамата тръгнали на път, като яздели по едно муле. Излезли от града, стигнали някаква река, в която течала буйна вода. Слязъл Абдул Самад и рекъл:

— Слизай, Джаудар! Ела тук!

Джаудар седнал до него. Мароканецът извадил тепсиите с ястията и се нахранили. После взел сандъчетата и прочел над тях някакви заклинания. Те се разделили на парчета и между тях се показали двата вързани джина.

— Милост, вълшебник на световете! — викали те. — Какво искаш от нас?

— Искам или да ви изгоря, или да ми обещаете, че ще отворите съкровището на Шамардал! — казал мароканецът.

— Обещаваме ти да отворим съкровището — достатъчно е да доведеш тук Джаудар, рибаря! Съкровището се отваря само пред неговия лик! В него може да влезе само Джаудар бен Омар!

— Доведох тогова, когото искате! Ето го тук — чува ни и ни вижда! — отговорил Абдул Самад.

Двата марида дали обет, че ще отворят съкровището, и мароканецът ги освободил. Той извадил жезъл и скрижали от червен халцедон, стиснал ги в шепа, стъкнал огнище, сложил в него малко въглища, духнал в него и пламнал огън, измъкнал благовония и рекъл:

— Джаудар, аз ще произнасям заклинанията и ще сипвам благовония. Започна ли заклинанието, няма да мога да говоря повече, защото заклинанието ще се развали. Затова искам сега да те науча какво да правиш, за да стигнеш до онова, което търсим. Трябва да знаеш, че когато започна да хвърлям благовония в огъня, водата в реката ще пресъхне. Ще се покаже златна врата колкото градски порти с две метални халки на нея. Иди и леко чукни веднъж. Изчакай и чукни втори път, но по-силно от първия. Пак изчакай и чукни последователно три пъти! Ще чуеш глас: „Кой по вратата на съкровището чука! Щом не знае заклинанията, той няма място тука!“ А ти отговори: „Аз съм Джаудар бен Омар, рибарят!“ Вратата пред тебе ще се отвори, ще излезе човек с меч и ще ти каже: „Щом ти си този човек, наведи глава да я отсека!“ Ти наведи глава пред него и не се бой. Вдигне ли да те удари с меча си, ще го видиш паднал пред тебе и след миг ще разбереш, че е бил същество без душа! Нищо лошо няма да ти се случи! Но ако му се противопоставиш, ще те убие! После влез и отново ще видиш врата. Почукай и ще излезе мъж, яздещ лъв с копие на рамо. „Какво те е довело до това място, където не е стъпвал нито човек, нито джин?“, ще те запита той и ще размаха копието. Ти му разкрий гърдите си да те удари и той начаса ще падне — ще се убедиш, че е бил тяло без душа! Противиш ли се — ще те убие…

* * *

Но ето вече утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

После шейх Абдул Самад продължил обясненията си:

— След това ще стигнеш до четвъртата врата. Почукай и тя ще се отвори. Ще изскочи огромен лъв, ще се втурне срещу теб, ще отвори паст да те изяде. Стигне ли до тебе, подай му ръка и той начаса ще падне и нищо няма да ти стори! После влез през петата врата. Ще излезе черен роб и ще те запита: „Кой си ти?“ А ти му отговори: „Аз съм Джаудар!“ А той ще ти рече: „Щом си този човек, отвори шестата врата!“ Ти пристъпи към вратата и кажи: „Ти, Айса, кажи на Муса да отвори вратата!“ Тогава вратата ще се отвори. Влез и ще видиш два змея. Всеки ще отвори паст и ще те нападнат. Протегни им ръцете си! Всеки ще захапе по една ръка и начаса ще падне мъртъв! Не го ли направиш — ще те погубят! От там влез в седмата врата. Там ще излезе майка ти и ще ти каже: „Добре си дошъл, синко, ела да те поздравя!“ А ти й викни: „Стой далече от мене и се събличай!“ „Синко!“, ще ти рече тя. „Аз съм твоята майка, аз съм те кърмила и възпитавала, как така ще се събличам гола пред тебе!“ А ти й викни: „Ако не се съблечеш — ще те убия!“ Обърни се надясно — там ще видиш меч. Вземи го, извади го и настоявай да се съблече. Тя ще се опита да те измами, за да се смилиш над нея, но ти не проявявай милост. Всеки път, щом свали нещо от себе си, настоявай: „Съблечи останалото!“ И продължавай така, докато не свали всичко от себе си и не падне мъртва. Тогава ти ще си обезсилил всички магии и ще си сигурен, че си останал жив. Влез в съкровищницата и ще видиш в нея много злато. Не обръщай внимание на нищо! По средата на срещната стена ще видиш килер, прикрит със завеса. Отвори завесата и ще видиш вълшебника Шамардал да седи на златно кресло, на главата му — нещо кръгло, светло като луна. Това е Дискът на съзвездията. Вълшебникът е въоръжен с меча, на пръста му е печатът, на шията му виси на верига паничката с мазилото. Донеси ми тези четири неща! А забравиш ли нещо от това, което ти разказах, не ме ли послушаш — ще съжаляваш! Боя се за тебе!

Разправят, царю честити, че Абдул Самад повторил съветите си, потретил ги, почетвъртил ги, докато Джаудар рекъл:

— Запомних! Но кой може да противостои на магиите, за които ми разказа, и да изтърпи подобни велики ужаси!

— Не бой се, Джаудар! — рекъл мароканецът. — Всичко това са призраци без души!

Абдул Самад започнал да хвърля благовония в огъня и да произнася заклинания. Ето че водата се отдръпнала, показало се дъното на реката, а там — вратата на съкровищата. Пристъпил момъкът към нея, почукал, както го били научили, и чул глас:

— Кой по вратата на съкровището чука? Щом не знае заклинания, той няма място тука!

— Аз съм Джаудар бен Омар! — отговорил момъкът.

Вратата се отворила, излязъл човек с изваден меч и викнал:

— Наведи си главата да я отсека!

Навел Джаудар глава, човекът замахнал да го удари и паднал мъртъв. После и пред втората, и пред следващите врати станало така, както му бил казал мароканецът. Когато паднали заклинанията на седемте порти, пред него се появила майка му и рекла:

— Здравей, синко! Аз съм твоята майка, която те е кърмила и възпитавала, след като девет месеца те е носила в утробата си!

— Съблечи се! — викнал момъкът.

— Ти си ми син, как така ще се събличам пред тебе! — възкликнала тя.

Той протегнал ръка, грабнал меча, извадил го от ножницата и викнал:

— Съблечи се, иначе ще ти отсека главата! — тя снела нещо от себе си, а той пак я заплашил: — Събличай останалото!

Тя пак снела нещо от себе си. И така продължили, докато на нея останала само една дрешка.

— Синко! — възкликнала тя. — От камък ли ти е сърцето, че ме правиш за срамотите!

— Добре де, не събличай тази! — съгласил се той.

При тези думи тя викнала:

— Той сбърка, бийте го!

Нахвърлили се върху му пазачите на съкровището, били го, блъснали го и го изхвърлили от вратата на съкровището, която се затворила както преди. Грабнал го мароканецът, потекли водите на реката както преди. Мароканецът се замолил на бога да спаси живота на Джаудар. Той дошъл на себе си.

— Какво си направил, нещастнико? — запитал Абдул Самад.

— Минах през всичките препятствия! — отговорил момъкът. — Но щом стигнах до майка ми, помежду ни започна голям спор. Тя започна да съблича дрехите си, докато накрая й остана само една. Замоли ме да не я позоря, аз се смилих и й оставих тази дреха, а тя викна: „Той сбърка, бийте го!“ Така ме набиха, че едва не умрях, изхвърлиха ме и повече не помня нищо!

— Нали ти казах, че не бива да грешиш! — възкликнал мароканецът. — Ако се бе съблякла, щяхме да постигнем каквото желаем! Сега ще поживееш при мене, пък ще видим догодина на същия ден!

Върнали се в град Фес. Останал там Джаудар, хубаво си хапвал и пийвал, всеки ден го обличали в нова дреха, от скъпа по-скъпа, но ето че минала година и пак настъпил същият ден. Тогава мароканецът рекъл:

— Нароченият ден дойде! Да вървим!

Двамата излезли от града, стигнали реката. Мароканецът разгънал софрата, обядвали, пак извадил скрижалите, запалил огъня, измъкнал благовонията и рекъл:

— Джаудар, искам да ти дам наставления!

— Хаджи! — рекъл Джаудар. — Ако съм забравил боя, ще съм забравил и наставленията!

— Пази си живота! Не си въобразявай, че онази жена е твоята майка! Тя е сянка, приела образа на майка ти! Иска да те оплете. И ако предния път успя да се измъкнеш жив, този път, ако сбъркаш, ще те изхвърлят мъртъв!

Мароканецът сложил благовонията в огъня и заговорил заклинанията. Реката пресъхнала, Джаудар пристъпил към портата, почукал и тя се отворила. Преминал успешно седемте клопки, докато стигнал при майка си, и тя рекла:

— Здравей, синко!

— От къде на къде ще съм ти син, проклетнице! — викнал Джаудар. — Събличай се!

Тя въртяла, сукала, залъгвала го, събличала това-онова, докато й останала само една дреха.

— Събличай я, проклетнице! — викнал й той.

Накрая тя съблякла и тази дреха и се превърнала в сянка без душа. Влязъл Джаудар в стаичката и видял злато, което не може да се премери. Продължил, влязъл в килера и там видял Шамардал седнал на трон, с меч, печатът бил на ръката му, паничката — на гърдите му, а Диска на съзвездията — на главата му. Момъкът пристъпил напред, взел печата, откачил меча и паничката, снел от главата му диска и излязъл. И още не бил излязъл, когато пазачите наизскачали, започнали да го удрят и пляскат и да викат:

— Добро да ти донесе онова, което взе, Джаудар!

И така той вървял между двете редици, които го биели и викали, не изпуснал нищо, измъкнал се от съкровищницата и дотичал до мароканеца. Спрял той да произнася заклинания и да хвърля благовония, скочил, прегърнал го, поздравил го. Джаудар му предал четирите неща. Абдус Самад ги взел. Двамата се върнали в град Фес. Там мароканецът измъкнал вълшебните дисаги, извадил тепсии с най-различни гозби, подредил софра и рекъл:

— Яж, братко Джаудар, яж!

Ял Джаудар, докато се наситил, изпразнил съдържанието на всичките тепсии и мароканецът върнал празните в дисагите, а после рекъл:

— Джаудар, ти остави страна и близки заради мене, изпълни желанието ми и затова си в дома ми на особена почит! Поискай каквото ти се ще, нека Аллах ти го даде чрез мене! Искай, не се срамувай, ти го заслужаваш!

— Господине! — рекъл Джаудар. — Искам от Всевишния, а след него и от тебе онези дисаги!

— Донесете дисагите! — викнал Абдул Самад. — Вземи ги, нека те да са ти платата! И друго да беше поискал, и него щях да ти дам! Тези дисаги ще ти помогнат при изхранването! Ти си изморен, пък аз ти обещах да те върна в страната ти със спокойна душа! Тези дисаги ще те хранят! Трябва да знаеш как да се обръщаш с тях — трябва да бръкнеш и да си речеш: „Заклевам те във всичките имена, слуга на тези дисаги, дай ми сега еди-коя си гозба!“ И слугата сам ще ти даде каквото поискаш. Но аз ще ти дам и други, пълни със злато и скъпоценности, и ще те заведа в родината ти! — той извикал един роб с муле, напълнил едната страна на дисагите върху него със злато, а другата — със скъпоценни камъни, метнал ги и рекъл: — Яхни това муле, робът ще го води отпред и ще му показва пътя, докато стигнете пред твоя дом! Стигнеш ли — разтовари и му дай мулето да го върне. Но не казвай на никого тайната си!

Натоварил дисагите на гърба на мулето, той го яхнал и робът тръгнал отпред. Пътували един ден и една нощ и на утрото стигнали пред Баб ан-Наср. Там Джаудар зърнал майка си, която седяла и просела. Джаудар скочил от мулето и се хвърлил към нея. Щом го зърнала, тя заплакала. Той я качил на мулето и го повел към дома им. Слязла майката, той разтоварил дисагите и оставил мулето на роба.

Домъчняло на Джаудар, че майка му била стигнала до просия, и я запитал:

— Майко, добри ли са братята ми?

— Добри са! — отговорила тя.

— А защо просиш по улиците?

— От глад, синко!

— Но нали ти оставих сто динара първия ден, сто динара втория ден и още хиляда динара, преди да тръгна!

— Те ме заплашиха, синко, и ми ги взеха, а после ме прогониха! Бях много гладна и затова тръгнах да прося!

— Майко! — рекъл Джаудар. — Вече не се бой, аз се върнах! И никога не ги кори! Тези дисаги са пълни със злато, скъпоценни камъни и още много и много блага!

— Ти да си щастлив, синко! — казала майката. — Но ми дай нещо да хапна, че от три дни не съм яла!

— Дадено, майко! — засмял се Джаудар. — Кажи какво ти се яде, и аз веднага ще ти го доставя! Няма нужда да го купуваме от пазара, няма нужда и някой да ти го наготви!

— Синко, каквото и да дадеш, все от полза ще е!

— Добре! Ама когато нещо го няма, човек се съгласява и с малкото, но когато го има, иска да си хапне нещо хубаво! Аз имам — а ти само казвай какво ти се иска!

— Ами топъл хлебец, синко, с парче сиренце!

— Майко, на тебе ти подхождат варено месо, варени кокошки, подлютен ориз, наденици, пълнена глава в шкембе, печено агнешко, яребици на шиш, кунафа с орехи, пчелен мед, захар, кадаиф, баклава!

— Защо ми говориш за такива скъпи неща? Кой знае колко струват? И кой ли пък знае как се приготвят?

— Заклевам се, че ще те нахраня с всичко, което ти изброих! Подай ми онези дисаги! — помолил я той.

Тя му донесла вълшебните дисаги, надникнала в тях, видяла, че са празни, и му ги подала. А той започнал да бърка и да вади пълни тепсии, докато извадил всичко, което бил изброил.

— Синко! — рекла майката. — Тези дисаги са малки. Бяха празни, нищо нямаше в тях, пък ти измъкна от вътре всичките тези тепсии. Кажи ми истината, къде бяха те?

— Майко! — отговорил Джаудар. — Тези дисаги ми ги даде мароканецът. Те са вълшебни и си имат слуга. Щом човек си поиска нещо от него, той произнася заклинание: „Слуга на тези дисаги, дай ми еди-какво си!“ — и той му го дава!

— Да си пожелая ли нещо и да бръкна сама? — запитала тя.

— Ами бръкни!

Жената бръкнала с ръка в дисагите и рекла:

— Слуга на тези дисаги, дай ми пълнена яребица!

Забелязала, как тепсията издува дисагите, бръкнала, взела я и видяла в нея прекрасна пълнена яребица. Поискала си и хляб, после — други гозби, които й хрумнали.

— Майко! — казал Джаудар. — Като се нахраниш, изпразни остатъците в други чинии и върни всичко празно в дисагите! И ги пази! — тя взела дисагите и ги скрила в килера. — Майко! — рекъл пак Джаудар. — Моля те пази тайната, нека остане само за тебе! Всеки път, когато имаш нужда от нещо за ядене, изваждай си го от дисагите! Помири се с братята ми и ги храни независимо дали съм тук или не!

Още докато се хранели — ето ти ги и двамата му братя. Те научили новината за завръщането на брат си от един човек от махалата, който им казал:

— Брат ви се върна — яздеше муле, слуга вървеше пред него и бе облечен в дреха, каквато не сте и сънували!

— Ех, да не бяхме гневили майка си! — рекъл единият. — Тя сигурно ще му разкаже какво сме й сторили, и ще ни опозори пред него!

— Майка ни е милозлива! — рекъл другият. — Пък и да му разкаже, какво толкова — той е още по-милозлив! Ако му се извиним — ще приеме извинението ни!

Влезли те, Джаудар им станал на крака, поздравил ги най-топло и рекъл:

— Сядайте и се хранете!

Те седнали и започнали да ядат. Яли, що яли — наситили се.

— Братя! — казал Джаудар. — Съберете останалото ядене и го раздайте на бедняците!

— Ама, братко — възкликнали те, — нека да остане нещо и за вечеря!

— На вечеря ще ви дам още повече! — казал той.

Раздали остатъците от яденето и казвали на всеки бедняк, който получавал дела си:

— Вземай и яж до насита!

После върнали тепсиите и Джаудар рекъл на майка си:

— Прибери ги в дисагите!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато се мръкнало, Джаудар влязъл в килера, където били дисагите, измъкнал от тях четирийсет вида гозби, седнал при братята си и рекъл на майка си:

— Хайде сега да вечеряме!

Тя излязла и намерила тепсиите вече пълни. Когато се навечеряли, Джаудар рекъл:

— Вземете и нахранете бедните и нещастните!

Събрали останалите гозби и ги раздали. След вечеря Джаудар измъкнал сладкиши, всеки хапнал каквото най-много му харесвало, и накрая той казал:

— Нахранете и съседите!

Същото се повторило на другия ден на закуска. Така живели десет дни, докато Салим рекъл на Селим:

— Абе каква е цялата тази работа? Брат ни слага сутрин като за гости, на обяд — като за гости, на вечеря — пак като за гости. Което остава — раздава го на бедните! Това го правят само султаните! Откъде му се е паднал този късмет? Ние да не сме просяци да ни храни така с разните му гозби и сладкиши! Раздава всичко на бедни и нещастници, а не сме го виждали нито да купи нещо, нито да запали огън, няма нито готварница, нито готвач!

— За бога, не знам! — отговорил Селим. — Кой ще ни каже каква е цялата тази работа?

— Само майка ни! — рекъл Салим.

Влезли при майка си, докато брат им не си бил у дома, и й рекли:

— Гладни сме, мамо!

— Доволни ще останете! — казала тя.

Влязла в килера, взела дисагите, поискала това-онова от техния слуга и получила топли гозби.

— Майко! — рекли братята. — Тези гозби са топли, а ти нито огън пали, нито готви!

— То е от дисагите! — рекла тя.

— А какви са тези дисаги?

— Те са вълшебни! Всичко се иска от техния слуга! — тя им разказала кое какво е, и ги предупредила: — Само пазете тайната!

— Ще пазим тайната, майко! — рекли братята. — Ти само ни разкажи как става цялата работа!

Тя им разказала, те запротягали ръце към дисагите и заизваждали каквото им се приискало, без брат им да знае. И когато проумели що за дисаги са това, Салим казал на Селим:

— Братко! Докога ще стоим пред Джаудар, сякаш сме му слуги и се храним от неговата милостиня? Да измислим нещо, да му вземем тези дисаги! Да продадем Джаудар на началника на пристана в Суец! Ще отидем двамата при него и ще го поканим на гости заедно с двамина от стражите му! Каквото аз кажа за Джаудар, ти ще го потвърждаваш, а после ще измислим какво да направим!

Така се договорили да продадат брат си. Отишли при началника на пристана в Суец и рекли:

— Началнико, носим ти нещо, което ще те зарадва!

— За добро да е! — отговорил той.

— Ние сме двама братя! — заразказвали Салем и Селим. — Имаме един непокорен брат, добро от него не сме видели! Умря баща ни, остави ни малко пари, разделихме си имота, взе той своята част от наследството и го пръсна в разврат! Когато обедня, клекна пред нашата порта, взе да ни притиска и да твърди, че сме били несправедливи към него. Рече ни: „Вие ми отнехте и моите, и бащините ми пари!“ Ходихме при разни управници и кадии, сума пари загубихме. Той поизчака, пак се заоплаква — и така, докато съвсем обедняхме! Не ни връщай, ние страдаме от него и те молим да го купиш!

— Можете ли да ми го доведете? Аз бързо ще го пратя на някой кораб в морето! — казал началникът.

— Не можем да го доведем! Ти ще бъдеш наш гост! Доведи със себе си двама стражи, но те не бива да влизат вътре. Щом заспи, петимата ще го хванем, ще запушим устата му, ще го понесем, ще го измъкнем от къщата, пък ти после прави с него каквото искаш!

— Продайте ми го за четирийсет динара! — съгласил се началникът.

— Добре! — рекли братята. — След залез-слънце ела в махалата, там един от нас ще те чака!

Двамата братя се върнали при Джаудар и Салим пристъпил към него:

— Какво ти е, братко? — запитал го Джаудар.

— Имам един приятел! — заговорил Салим. — Докато те нямаше, много пъти ме е канил на гости! Правил ни е хиляди добрини! Днес той ме покани, пък аз му рекох: „Не мога да дойда без брат си! А той ми отговори: «Вземи го със себе си!» «Няма да се съгласи!», отговорих му аз. Ще каже ти да му гостуваш с брат си!“ Братята му бяха с него, така че поканих и тях. Мислех — ще ги поканя, а те ще откажат! Но приятелят ми се зарадва и рече: „Чакай ни до Баб Зауия!“ Не ми се щеше да идва, срам ме беше от тебе, но станалото — станало! Нека да ни гостуват тази вечер! Пък ако не си съгласен, ще ги поканя в дома на съседите!

— Как така ще ги каниш в дома на съседите! — възразил Джаудар. — Нима нашата къща е тясна? Нима нямаме с какво да ги нахраним? Нима нямаме хубави гозби и сладкиши! Щом искаш да доведеш някого и мен ме няма, просто помоли мама да ти донесе повече гозби! Иди и го доведи, пък дано това ни донесе благодат!

Салим отишъл след залез-слънце при Баб Зауия и ето че тримата дошли. Въвел ги той в къщата, Джаудар, щом ги видял, възкликнал:

— Добре сте дошли!

Подредил ги да седнат, забавлявал ги, без да знае какво били му намислили. Поискал вечеря от майка си, а тя започнала да вади от дисагите. Донесла четирийсет гозби, всички яли до насита. Вдигнали софрата, а моряците все си мислели, че всичко това е от Салим. Минала първата третина на нощта. Салим прислужвал, а Селим и Джаудар седели, докато им се приспало. Джаудар се изправил и без да подозира нещо, се прибрал да поспи. Тогава петимата се нахвърлили върху него. Той даже не успял да се събуди, когато се озовал с кърпа в устата. Вързали го, понесли го, измъкнали го от къщата и го препратили в Суец. Там оковали нозете му и той мълчаливо и примирено заработил в пристана. Така минала цяла година.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато се съмнало, братята отишли при майка си и й рекли:

— Майко, брат ни Джаудар май е отпътувал с гостите! Заминал е в чужбина, докато сме спели! Те бяха мароканци и той искаше да търси с тях някакви съкровища! Чухме да говорят за това и те му казаха: „Ще те вземем с нас и ще открием съкровището!“

— Може и да е тръгнал с тях! — рекла майката. — Той е късметлия, сигурно много хаир пак ще ни донесе!

Тя заплакала, мъчно й станало за раздялата, а братята викнали:

— Нещастнице, защо най-много обичаш Джаудар? Нас защо пренебрегваш? Има ли ни, няма ли ни — нито ще ни се зарадваш, нито ще се натъжиш! Не сме ли и ние твои синове като него!

— Синове сте ми, но сте проклети! — отговорила тя. — Откакто е умрял баща ви, добро от вас не съм видяла! А от Джаудар видях! Той ме приюти и нахрани, грижи се за мен… Имам право да плача, защото хаирът, който носеше, бе не само за мен, но и за вас!

Те я наругали, набили я. Влезли, започнали да търсят дисагите, намерили ги, взели скъпоценностите, прибрали златото, задигнали и вълшебните дисаги и викнали:

— Това са бащини ни пари!

— Не са, за бога! — викнала майката. — Това са парите на брат ви Джаудар, той ги донесе от страната на мароканците!

Разделили си братята имането, но се скарали за вълшебните дисаги.

— Аз ще ги взема! — викал Селим.

— Не, аз ще ги взема! — възразявал Салем. Двамата заспорили, а майката им рекла:

— Синове мои! Вие си разделихте дисагите със скъпоценностите и златото, но тези не се делят и с пари не се оценяват! Скъсате ли ги на две — край с вълшебството им! Оставете ги на мен! Аз ще вадя от тях каквото трябва за ядене. Пък вие ще решите дали ще ми давате по някоя дреха да се облека! Синове сте ми, майка съм ви! Нека си останем така, боя се, че щом се върне брат ви, ще се изложим пред него!

Те не се вразумили от думите й. Дочул ги един стрелец от царската стража, който бил на гости в съседна къща, чийто прозорец бил отворен. Когато се съмнало, този стрелец влязъл при царя. Царят на Египет по това време се казвал Шамс ад-Даула. Стражникът му разказал какво бил чул. Изпратил царят да му доведат братята на Джаудар. Довели ги, той ги подложил на мъчения, те изказали всичко и царят прибрал двата чифта дисаги и затворил братята в зандана, като определил ежедневна плата на майката, колкото да й стига.

А Джаудар работил цяла година на пристана в Суец, след това отплавал с някакъв кораб. Вдигнала се буря, корабът се разтрошил и всички потънали в морето. Само Джаудар успял да се добере до суша. Стигнал той до брега, вървял, що вървял и спрял до стан на араби бедуини. В стана имало един търговец от Джедда, който се смилил над него и рекъл:

— Ще работиш ли при мен, египтянино? Аз ще те обличам, ще те храня и ще те отведа с мен в Джедда!

Съгласил се Джаудар, започнал да работи с него и двамата поели на път. Стигнали Джедда, после с търговеца отишли на хаджилък в Мека. И там — ето го насреща му приятеля му мароканец Абдул Самад. Щом го зърнал, той го поздравил, разказал му какво му се било случило. Мароканецът го взел със себе си, въвел го в дома си, поставил го на най-почетното място. После пръснал купчина пясък, погледнал в нея каква е съдбата на братята му, и рекъл:

— Джаудар, ето какво се е случило с братята ти… — и му разказал дума по дума всичко, сякаш сам е присъствал там. — А сега лежат затворени в зандана на царя на Египет! Но тук си ми добре дошъл! Само хаир ще имаш!

— Господине — казал Джаудар, — изчакай да отида при търговеца, с който дойдох тук, да му благодаря за добрините, и после ще се върна при тебе!

Мароканецът му дал сто динара и казал:

— Иди при него, разплатете се и се върни! Хлябът е най-праведният дар, даван от порядъчните хора!

Отишъл той при търговеца и му рекъл:

— Срещнах се с брат си! Той е богат човек и много слуги си има! — после му дал двайсет динара и казал: — Освободи ме от договора с тебе!

Двамата се сбогували, Джаудар излязъл на улицата и се върнал при мароканеца. Останал при него, докато свършили всички обреди на хаджилъка. Абдул Самад му подал пръстена, който бил взел от съкровището на Шамардал, и му казал:

— Вземи този пръстен! Той ще изпълнява всяко твое желание! В него има слуга на име Раад Касиф! Каквото и да пожелаеш, от каквото и да се нуждаеш на този свят, потъркай го и слугата ще се появи! Каквото и да му наредиш — той ще го изпълни!

Потъркал той пръстена пред него, появил се слугата Раад Касиф и викнал:

— На твоите заповеди съм, господарю! Да съградя ли град разрушен или да разруша град съграден? Цар ли да убия, войска ли да разбия?

— Раад! — казал мароканецът. — От днес този мъж е твой господар, слушай го и му се подчинявай! — пуснал го да си върви и се обърнал към Джаудар: — Върни се в страната си и пази пръстена! С негова помощ ще надхитриш враговете си! Потъркай пръстена и ще се появи слугата му! Качи се на гърба му, кажи му да те отведе в страната ти и той ще те послуша!

Сбогували се, Джаудар потъркал пръстена, появил се Раад Касиф и викнал:

— На твоите заповеди съм, каквото поискаш, ще го имаш!

— Отведи ме още днес в Кайро! — казал Джаудар.

— Дадено, господарю! — отговорил джинът.

Понесъл го на гърба си, полетял, в полунощ го свалил в двора на майчиния му дом и изчезнал. Влязъл Джаудар при майка си. Щом го зърнала, тя скочила, поздравила го, разказала му какво е направил царят с братята му и с дисагите. Джаудар се развълнувал и рекъл:

— Не тъжи за изгубеното! Веднага ще ти покажа какво ще направя, и ще доведа братята си тук!

После потъркал пръстена. Появил се слугата:

— Заповядвам ти да доведеш братята ми от царския затвор! — разпоредил се Джаудар.

Джинът изчезнал в земята и излязъл от нея посред царския зандан, където Салем и Селим живеели в неописуема теснотия и големи мъки. Те вече искали да умрат и единият тъкмо казвал на другия:

— За бога, братко, дълго продължи мъката ни! Докога ще гнием в този зандан, по-добре ще е да умрем!

И точно тогава земята се разцепила, от нея изскочил Раад Касиф, грабнал ги със себе си и те изгубили свяст от големия страх. Когато дошли на себе си, видели, че са си у дома, пред тях до майка им седял брат им Джаудар и им говорел:

— Здравейте, братя! Забравихте ли ме? — те свели лице към земята и заплакали. — Не плачете! — казал Джаудар. — Дяволът и алчността ви доведоха до всичко това, но мен ме утешава историята на Юсуф — с него братята му сторили нещо по-лошо, в кладенец го хвърлили. Как можахте с мен да направите това! Аз вече съм ви простил! Добре сте ми дошли и нямайте страх от нищо!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Джаудар продължил да успокоява братята си, докато сърцата им се отпуснали. Разказал им всичко, което бил изстрадал, разказал им и за пръстена.

— Братко, прости ни и този път! — рекли двамата. — А направим ли още веднъж нещо като предишното — стори с нас каквото щеш!

— Не се бойте, но я ми разкажете какво направи с вас царят?

— Би ни, заплаши ни, затвори ни и взе двата чифта дисаги!

Потъркал той пръстена, появил се слугата. Двамата братя се изплашили, а Джаудар му разпоредил:

— Заповядвам ти да ми донесеш всички скъпоценности, всичко, каквото намериш в царската хазна. Донеси ми и вълшебните дисаги, и дисагите със скъпоценностите, които царят е взел от братята ми!

Изчезнал джинът, събрал всичко, което имало в хазната, прибрал и двата чифта дисаги, поставил всичко пред Джаудар и рекъл:

— Нищо не остана повече в хазната, господарю!

Джаудар наредил на майка си да прибере всичко, да скрие и дисагите със скъпоценностите, сложил пред себе си вълшебните дисаги и наредил на слугата:

— Заповядвам ти тази нощ, преди да се съмне, да ми построиш дворец, да го покриеш със златен варак.

— Дадено, господарю! — отговорил джинът и изчезнал.

Джаудар наизвадил от дисагите най-различни ястия, яли, пили и се веселили и накрая заспали. А през това време джинът извикал помощниците си и наредил да се построи дворецът. Едни цепели камъни, други градили, трети боядисвали, четвърти подреждали и още не било съмнало, когато дворецът бил готов. Отишъл джинът при Джаудар и рекъл:

— Господарю, дворецът е готов! Излез да го видиш!

Излезли Джаудар и всички и видели дворец невиждан, който грабвал умовете с хубавата си уредба.

— Ще живееш ли в този дворец? — запитал той майка си.

— Ще живея, синко! — отговорила тя и го благословила.

Джаудар потъркал пръстена и слугата излязъл пред него:

— Заповядвам ти да ми доведеш четирийсет хубави бели неволници, четирийсет черни неволници, четирийсет мамелюци и четирийсет роби! — разпоредил се Джаудар.

— Дадено, господарю! — отговорил джинът.

Мигом отпътувал за страните Индия, Синд и Персия. Видел ли хубава девойка — отвличал я, хубав момък — отвличал го, докато станали по четирийсет. Оставил всички в двореца, полетял към Судан и от там донесъл четирийсет красиви черни неволници и четирийсет роби. Събрал всички в двореца на Джаудар и го напълнили с народ. После му ги показал, той ги харесал и рекъл:

— Донесете на всеки от тях от най-хубавите дрехи! И още — донесете прекрасна дреха на майка ми и на мен също!

Джинът донесъл всичко, неволниците се облекли и Джаудар им рекъл, като им посочил майка си:

— Това е вашата господарка, целувайте й ръка и й служете!

После облякъл и мамелюците, и братята си. Така заприличал на същински цар, а братята му — на везири. Дворецът бил широк. В едното крило заживял Салем със своите неволници, в другото — Селим със своите неволници, а Джаудар с майка си заживял в централната част.

А през това време царският хазнадар поискал да вземе нещо от хазната. Влязъл и що да види — нищо нямало вътре, също както е казал поетът:

С медец бяха пълни пчелните килийки.

Взеха го… Останаха празните кутийки!

Викнал той високо, изтичал от хазната, като оставил вратата й отворена, влязъл при цар Шамс ад-Даула и викнал:

— О, емир на правоверните! Трябва да знаеш, че тази нощ хазната ти е била ограбена!

— Какво си направил с парите ми! — креснал му царят.

— За бога, нищо не съм направил! — проплакал хазнадарят. — Вчера влязох в нея — беше пълна, днес влязох и видях, че е празна! Нищо няма вътре! А вратата й е затворена, не е подкопавана, не е счупен катинарът й, крадци не са влизали!

Изгубил цар Шамс ад-Даула и ума, и дума. Отишъл при хазната, нищо не намерил в нея. Натъжил се царят и възкликнал:

— Кой се е намъкнал в хазната ми, без да се бои от силата ми?

Много се разгневил, излязъл от хазната и събрал дивана. Дошли и първите войскари. Всеки си мислел, че царят е гневен на него.

— Войскари! — заговорил царят. — Тази нощ хазната ми е била ограбена! Не знам кой е сторил това, ала много трябва да се бои от мене!

Зачудили се те на думите му. Само онзи стрелец, който първия път бил съобщил за Салем и Селим, казал:

— Царю на времената! Цяла нощ наблюдавах как строители дом градиха, а като се съмна, видях построен дворец невиждан! Поразпитах и ми казаха, че Джаудар се е завърнал, че е построил двореца, че имал роби и мамелюци, бил донесъл голямо имане, освободил братята си от зандана и заживял като султан!

— Я проверете в затвора! — наредил царят.

Погледнали стражите и не намерили в затвора ни Салем, ни Селим! Върнали се при царя и му съобщили.

— Враг се е появил! — викнал царят. — Който е освободил Салем и Селим от затвора, той е взел и парите ми! А това е техният брат Джаудар! Той е взел и двата чифта дисаги! Я, везире, изпрати при него един емир с петдесет войници, нека го хванат с братята му, нека запечатат цялото му имане и ми ги доведат, за да ги избеся!

— Бъди кротък, господарю! Аллах е кротък! — възразил везирът. — Той не удря роба си, дори онзи да е посегнал срещу него! Пък който, както казват, построява дворец за една нощ — срещу такъв никой на света не може да излезе! Боя се да не се случи нещо на емира, ако го пратим срещу Джаудар! Чакай сега да измисля нещо, да видим каква е тази работа и как да постигнем онова, което си намислил!

— Измисляй, везире! — разпоредил се царят.

— Изпрати някой емир да го покани при тебе на гости! — посъветвал везирът. — Когато го доведат, ти му окажи почит, покажи се любезен! Поразпитай го как е, що е, пък тогава да видим дали силата му е толкова голяма.

— Прати тогава да го поканят! — разпоредил се царят.

Везирът наредил на един емир да отиде при Джаудар и да му съобщи, че царят го кани на гости.

Този емир носел надута и глупава душа. Щом стигнал до двореца, забелязал един евнух, който седял в кресло пред портата. Когато стигнал до него, той не се изправил на крака, макар че емирът водел със себе си петдесет мъже.

— Ей, роб, къде е господарят ти? — викнал емир Осман.

— В двореца! — отговорил робът и продължавал да си седи.

Разгневил се емирът, разкрещял се:

— Презрян роб! Как не те е срам! Аз ти приказвам, а ти си седиш седнал?

— Махай се и много не приказвай! — казал евнухът.

Емирът се разгневил, измъкнал копието, понечил да промуши евнуха, без да знае, че това е шейтан. А той, щом видял, че оня насочва копието, спуснал се към него, отнел му оръжието и го ударил с него. Когато видели, че бият господаря им, петдесетимата измъкнали мечове, понечили да погубят роба, а той им викнал:

— Аха, и мечове вадите, кучета такива!

Скокнал и срещу всеки, който насочвал острие към него, той обръщал острието и нападателят падал в кръв. Така ги победил. Тогава се върнал и си седнал в креслото, сякаш нищо не било станало…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ШЕЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че емир Осман и дружината му се върнали пребити, застанали пред цар Шамс ад-Даула и му разказали какво им се било случило. Гняв обзел царя и той изкрещял:

— Сто души да отидат срещу него!

Изпратили сто души, сблъскали се те с евнуха, той застанал насреща им и всички се разбягали. Върнали се мъжете, застанали пред царя и му рекли:

— Избягахме, царю на времената! Страх ни е от него!

— Двеста да отидат! — креснал царят.

Отишли двеста души, евнухът ги набил и те избягали. Тогава царят викнал на везира си:

— Нареждам ти, везире, да отидеш с петстотин мъже, доведи ми бързо този евнух заедно с господаря му Джаудар и двамата му братя!

— Царю на времената! — рекъл везирът. — Нямам нужда от войници! Ще отида сам и без оръжие!

Оставил везирът оръжието си, облякъл бяла дреха, взел в ръцете си броеница и тръгнал сам. Стигнал до двореца на Джаудар, видял евнуха, който седял пред него, пристъпил към него без оръжие, седнал учтиво до него и рекъл:

— Мир вам!

— И на тебе мир, човешка твар! — отговорил робът. — Какво искаш?

Щом чул думите „човешка твар“, везирът разбрал, че пред него седи джин, разтреперил се и рекъл:

— Дали господарят ти Джаудар е тук?

— Да, в двореца е! — отговорил пазачът.

— Моля те, иди при него и му предай, че цар Шамс ад-Даула го кани на гости, приготвя му богата трапеза, праща му поздрави и му съобщава, че ще е чест за дома му, ако той му погостува!

— Ти постой тук, ще му съобщя! — рекъл слугата.

Везирът учтиво изчакал, а джинът влязъл в двореца и съобщил на Джаудар:

— Трябва да знаеш, господарю, че царят изпрати да те прибере един емир, и аз го набих. С него имаше петдесет мъже — и тях набих! После изпрати сто мъже — и тях набих! След това изпрати двеста мъже — и тях набих! Накрая изпрати везира си без оръжие и те кани на гости да си хапнеш при него! Какво ще отговориш?

— Доведи везира при мене! — рекъл Джаудар.

Джинът излязъл от двореца и казал на везира:

— Везире, ще влезеш ли да поговориш с господаря ми?

— Разбира се! — отговорил везирът.

Станал той, влязъл при Джаудар и видял, че е по-величествен и от цар, че седи на постелки, каквито никой цар не може да си позволи.

— Защо си дошъл, везире? — запитал Джаудар.

— Твоят възлюблен цар Шамс ад-Даула ти праща поздрави и жадува да зърне лика ти! — отговорил везирът. — Подготвил ти е голямо угощение!

— Предай му поздрава ми! — отговорил Джаудар. — Предай му, че аз го каня да дойде при мене! — измъкнал пръстена, потъркал го, появил се слугата и той му наредил: — Донеси ми една от най-красивите дрехи! — а когато джинът я донесъл, рекъл: — Облечи това, везире! Иди и съобщи на царя каквото ти казах!

Тръгнал си везирът облечен в дреха, каквато през живота си не бил носил, влязъл при царя, разказал му за Джаудар и рекъл:

— Джаудар те кани на гости!

Яхнал царят жребеца си, повел войскарите си и всички тръгнали към дома на Джаудар. А през това време той наредил на своя марид:

— Доведи помощниците си ифрити! Да бъдат с образи на хора войници, да се подредят в двора така, че царят да ги види и да го дострашее!

Джинът му довел двеста войници, въоръжени с великолепно оръжие, силни и едри. Когато царят пристигнал и ги видял, сърцето му трепнало от страх. Влязъл той в двореца и там заварил Джаудар да седи в красиво кресло. Поздравил го царят и застанал прав пред него. Джаудар не станал на крака, не му посочил място, не го поканил да седне, а го оставил прав. Страх обзел царя, нито можел да седне, нито да излезе. Помислил си: „Ако го беше страх от мене, нямаше така да ме остави без внимание! Пък може и да ме наказва за онова, което направих с братята му!“ Накрая Джаудар рекъл:

— Царю на времената! Нима подхожда на такива кат вас да измъчват хората и да им присвояват парите?

— Прости ми, но алчността ме принуди да сторя това! — отговорил царят. — Пък ако има грешка, има и прошка!

— Аллах да ти прости! — рекъл Джаудар.

Разрешил му да седне, дарил го със скъпи дрехи, наредил на братята си да сложат трапеза. Когато се нахранили, облякъл богато и царската свита, оказал почит на всички. Накрая им разрешил да си тръгнат по живо, по здраво.

Царят започнал всеки ден да го навестява, дори дивана си започнал да свиква само при него. Между двамата се възцарили дружба и приятелство. Така живели известно време. Един ден царят извикал везира си и му рекъл:

— Везире, боя се Джаудар да не ме погуби!

— Не бой се, той няма да посегне на царството ти! — отговорил везирът. — Неговото положение е по-велико! Той винаги може да вземе царството, стига да поиска! Но ако се боиш да не те погуби, стори друго. Ти имаш дъщеря! Ожени го за нея! Покани го на гости! Нареди на дъщеря си да облече най-хубавите си дрехи и да мине край вратата така, че той да я види! Щом я зърне, сигурен съм, ще се влюби в нея! Аз ще се наведа към ухото му и ще му прошепна, че това е твоята дъщеря! Ожениш ли го веднъж за дъщеря си — ще си спокоен, че няма да посегне срещу тебе, пък ако умре преди тебе — ще наследиш от него много неща!

Устроил царят голям пир, поканил Джаудар. Дошъл той в султанските сараи, седнал в залата и до края на деня прекарали в любезни приказки. А царят изпратил вест на жена си да украси дъщеря им така, че втора по хубост като нея да няма, и да мине с нея край залата. Тя направила, както той рекъл. Зърнал Джаудар дъщерята — пък тя била хубава, гиздава, напета!

— Везире, чия дъщеря е тази девойка? — запитал Джаудар.

— Това е дъщерята на възлюбления ти цар! — отговорил везирът. — Ако ти е харесала, ще поговоря с царя да ти я даде за жена!

— Говори му! — възкликнал Джаудар. — Ще ти дам каквото пожелаеш!

— Трябва да го постигнем! — казал везирът и зашепнал на царя: — Царю на времената! Любимият ти Джаудар иска да се сроди с тебе и ме помоли да му дадеш дъщеря си Асия за жена! Не измамвай надеждите му! Какъвто и откуп да поискаш — той ще ти го даде!

— Смятай, че откупа съм го получил! — отговорил царят. — Дъщеря ми е негова неволница, която да служи на общото ни дело. Ще го оженя за нея, защото той е най-приемлив за съпруг…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че нея вечер Джаудар останал да преспи в царския дворец. Когато се съмнало, царят събрал дивана си. Дошли всички, близки и далечни, дошъл и кадия. Джаудар поискал царската дъщеря за жена. Сключили брак между двамата. Джаудар пратил да му донесат дисагите със скъпоценностите и ги дал на царя като откуп за дъщеря му. Ударили барабаните, засвирили заммурите, вдигнала се голяма сватба.

Живели така известно време, но един ден царят умрял. Войскарите пожелали Джаудар да стане султан. Те настоявали, той се дърпал, но накрая го склонили и го направили султан. Той наредил да вдигнат джамия на гроба на цар Шамс ад-Даула, отделил й вакъфи, отредил й почетна стража.

Домът на Джаудар се намирал в махалата Ямания. Когато се възцарил, той построил там много домове и джамии. Нарекли махалата на негово име — започнали да я наричат махала Джаудария.

Царувал Джаудар, що царувал, назначил братята си за везири. Ала след няколко години Салем прошушнал на Селим:

— Братко, докога ще живеем така? Нима цял живот ще си останем слуги на Джаудар? Какво да направим, за да го убием и да му отнемем пръстена и дисагите?

— Ти си по-умен от мене! — казал Селим. — Измисли някоя хитрост, пък дано го погубим с нейна помощ!

— Ще измисля! Но ти ще се съгласиш ли после аз да стана султан, а ти — везир от дясната ми страна! Пръстенът ще бъде мой, а дисагите — твои!

— Съгласен съм!

Така двамата братя се договорили да погубят брат си и един ден рекли на Джаудар:

— Братко, ще ни се да се извисим пред хорските очи чрез тебе! Ела в нашите домове, ще ни бъдеш гост, ще хапнеш с нас — не ни скършвай хатъра!

Той се съгласил и рекъл:

— Добре! Но в чий дом ще гостувам по-напред?

— В моя! — казал Салем. — Ще бъдеш мой гост, пък после ще погостуваш на брат ни Селим!

Отишъл Джаудар в дома на Салем, който го посрещнал, сложил му трапеза и му сипал отрова в гозбите. Когато Джаудар хапнал, месата му се разпаднали. Скочил Салем да вземе пръстена от ръката му и като не могъл да го измъкне, отсякъл пръста му. Потъркал пръстена, появил се маридът и викнал:

— На твоите заповеди, господарю! Искай каквото пожелаеш!

— Хвани другия ми брат и го убий! — наредил Салем. — Отнеси двамата, отровения и убития, погуби и майка ми и ги хвърли сред войскарите!

Хванал маридът Селим и го убил, убил и майката, грабнал всички мъртви и ги хвърлили сред първите войскари. Щом зърнали убитите, обзел ги страх и запитали марида:

— Кой направи това с царя, везира му и майка им?

— Брат им Салем! — отговорил той.

Но ето че се появил самият Салем и рекъл:

— Войници, яжте и се веселете! Аз взех пръстена на брат ми Джаудар, а този марид пред вас е слуга на този пръстен! Аз му наредих да погуби и брат ми Селим, за да нямам съперници в царството. Джаудар е убит — аз станах ваш султан! Желаете ли ме, или да потъркам пръстена и неговият слуга да избие всички тук?

— Желаем те за наш цар и султан! — викнали всички.

Той се разпоредил да погребат двамата му братя и майка му и свикал дивана. Сам участвал на това погребение. После се заклел пред дивана да бъде цар и рекъл:

— А сега искам да се оженя за съпругата на брат си!

— Изчакай, докато мине траурът! — посъветвали го.

— Не признавам нищо! — креснал той. — Кълна се в главата си, още тази нощ ще спя с нея!

Обявили брака за сключен и изпратили човек да съобщи това на жената на Джаудар, дъщерята на цар Шамс ад-Даула.

— Нека влезе при мене! — разпоредила се тя.

Когато новият цар влязъл, тя се престорила на щастлива, посрещнала го нежно, прегърнала го, но сипала отрова във водата му и така го погубила. После снела от ръката му пръстена, счупила го, за да не го владее никой, скъсала вълшебните дисаги, а накрая изпратила слуга да съобщи на войскарите:

— Изберете си цар, който да стане ваш султан!

И така свършва приказката за Джаудар…

Приказка за Аджиб, Гариб и Сухейм ал-Лейл

Разправят също, царю честити, че в древни времена живял велик цар на име Кандамар. Бил смел, могъщ господар, но вече доста стар, Аллах го дарил с мъжко чедо на преклонни години. Кръстили детето Аджиб. Раснал синът, пораснал и когато станал на седем години, бащата го предал на един жрец, който го изучил на тамошните закони и тамошната вяра. Не били минали още три години и той станал мъдър и изкусен, решителен и силен, прочул се като умел, изтъкнат и знаещ философ. Харесало всичко това на баща му. После го научил коне да язди, с копие да се бие, меч да върти — и той станал смел воин. Бил силен и упорит като дявол страховит. Повеждал хиляда конници и нападал бедуински станове, грабел кервани по пътищата, отвличал дъщери на царе и господари. Много хора започнали да се оплакват на баща му. Тогава той викнал петима роби и им наредил:

— Доведете ми го!

Стражите хванали Аджиб и го вързали. Царят наредил да го набият. Затворил го в килия, където не може да се различи земя от небе, дължина от ширина. Останал синът там два дни и една нощ. Но отишли емирите при царя, застъпили се за него и той го освободил. Изчакал Аджиб десетина дни, после влязъл при царя, докато спял, замахнал с меча си и му отсякъл главата. На сутринта седнал на бащиния си трон, наредил на дружината си да го заобиколят, да облекат брони и да извадят мечове. Когато емирите и първенците влезли, видели, че царят им е убит, а синът му е седнал на трона му. Загубили ума и дума, а Аджиб им креснал:

— Хорица жалки, видяхте какво стана с вашия цар! Който ми се подчини, ще му окажа уважение, а който не ще — да чака смъртта си!

— Ти си наш цар, ти, син на нашия цар! — викнали изплашени всички.

Целунали земята пред него, той им благодарил, наредил да извадят пари и плодове. Всички му се подчинили. Надарил и всички наместници и шейхове на племена, и бунтовници, и покорни. Примирила се страната, подчинили му се поданиците. Така той се разпореждал пет месеца. Но видял насън видение и се стреснал ужасен и изплашен. Сън не го хванало до утрото. Седнал на трона, извикал тълкуватели и звездобройци и наредил:

— Разтълкувайте ми този сън! Видях баща си пред мене! От него изскочи нещо колкото пчела, уголеми се и стана като огромен лъв с нокти като ками! Той ме нападна, разкъса корема ми и аз се събудих уплашен и ужасен!

Спогледали се тълкувателите, посъветвали се и рекли:

— Този сън показва, че имаш брат и че между вас ще избухне вражда!

— Аз нямам брат, от когото да се боя! — креснал Аджиб.

— Ние ти казваме само онова, което знаем! — рекли те.

Царят ги изгонил, отишъл в бащиния си дворец, огледал наложниците и видял, че една между тях носи дете в седмия месец.

— Вземете тази неволница, отведете я към реката и там я удавете! — наредил той на двама от робите си.

Хванали я те за ръцете, повели я към реката, понечили да я удавят, но видели, че е с пленителна хубост, и си рекли:

— Пък защо да я давим? Я да я отведем в гората!

Хванали я, дни и нощи вървели с нея. Влезли в гора с много дървета, потоци и птици, но започнали да се карат кой да я вземе за себе си. И докато се карали, наизлезли хора от Судан, измъкнали мечове и се втурнали срещу тях. Започнала битка, двамината роби се опитали да се защитят, но ги убили за миг.

Неволницата останала в гората сама, хранела се с плодовете на дърветата, пиела вода от потоците и така живяла, докато родила хубаво мургаво момченце. Дала му име Гариб, откъснала му пъпа, повила го с парчета от дрехите си и започнала да го кърми…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че отнякъде се появили мъже — конници и пешаци, с тях — ловни соколи и кучета. Конете им били натоварени с жерави, чапли, диви гъски, гмурци, други водни птици, зверове, зайци, газели, диви говеда, пауни, вълци и лъвове. Тези ловци влезли в гората, намерили там неволницата, която държала сина си в скута си и го кърмела.

— Ти жена ли си или джин?

— Жена съм! — отговорила тя.

Те съобщили за това на своя емир. Той се наричал Мардас Сеийд бени Кахтан. Излязъл бил на лов с петстотин емири, все негови братовчеди, ловували, що ловували и се озовали при неволницата. А тя му разказала какво й се било случило. Зачудил се емирът на приказката й, извикал да я чуе цялата му рода. Взели я със себе си, ловът продължил, после се върнали при бени Кахтан.

Емирът много я харесал и се оженил за нея. Така тя понесла ново чедо и когато изтекъл срокът, родила мъжка рожба. Нарекла го Сухейм ал-Лейл.

Момчето пораснало заедно с брат си и под грижата на емир Мардас станало сръчен воин. После емирът предал двете момчета на учен да ги изучи, а след това — на воини бедуини, които да им покажат как да мятат копие, да секат с меч и да стрелят със стрели. Не били достигнали петнайсет години, когато вече се били научили на всичко, от което имали нужда, и надвивали над всеки юнак в техния стан. Гариб можел да надвива хиляда конници, същото можел и брат му Сухейм ал-Лейл. А Мардас имал много врагове, но бедуините му били сред най-смелите, всички били конници юнаци и стреляли най-точно.

Наблизо до стана живеел друг бедуински емир — на име Хасан бен Сабит, който му бил приятел. Той се заженил за една мома от неговия род. Поканил на сватбата всички свои приятели, между които бил и Мардас бени Кахтан. Мардас взел триста конници от племето си и оставил четиристотин да пазят харема му. Хасан го сложил на най-лично място. Всички се веселели на сватбата, голям бил пирът, а после бедуините се върнали в становете си.

Когато Мардас се прибрал, заварил избити войници и разхвърляни трупове. Свила се душата му, но го посрещнал Гариб, облечен в ризница.

— Какво се е случило, Гариб? — запитал Мардас.

— Нападна ни Хамл бен Маджид с петстотин конници от рода му! — отговорил Гариб.

… А причината за станалото била следната: Емир Мардас имал дъщеря на име Махдия. Чул за нея Хамл, владетелят на племето бени набхан, взел петстотин конници със себе си, отишъл при Мардас и му поискал Махдия за жена. Той не го приел и го върнал. Хамл започнал да наблюдава стана на Мардас и когато видял, че господарят тръгва на сватбата, нападнал с дружината си бени кахтан, избил част от конниците му, а останалите избягали в планината. По това време Гариб и брат му със сто конници били излезли на лов и се прибрали по пладне. Като видели, че Хамл е ограбил стана и е отвлякъл всички моми заедно с Махдия, Гариб викнал на брат си Сухейм:

— Ограбили са стана ни! Отвлекли са харема ни! Хайде да тръгнем срещу враговете и да спасим пленниците и харема!

Спуснали се Гариб и Сухейм след враговете със стоте си конници. Гневът на Гариб бил така силен, че той започнал да сече без ред. Кръв се поляла като вино от чаши, добрал се до награбеното и видял пленената Махдия. Скочил срещу Хамл и с един удар пробил с копието си сърцето му заедно с коня му, избил повечето от враговете си, а останалите взел в плен. Набучил главата на Хамл на копието си и произнесъл следните стихове:

Аз славен съм във дните на победа!

                Земята трепва под юнашка сянка!

Разтърсвам меч в десница — само гледай,

                отвсякъде как мъртви бързо падат!

А копието — само погледни го! —

                е остро като рог на полумесец!

Гариб славете — на рода ви идол,

                най-смелия юнак между мъжете!

Точно тогава Мардас се върнал, видял разхвърляните трупове и птиците, които кръжали над тях, смразил се умът му, но Гариб му разказал за всичко, което се било случило в стана му, докато го нямало. Благодарил му Мардас и рекъл:

— Не ти е отишло напразно учението, Гариб!

Влязъл Мардас в шатрата си, заобиколен от дружината си, а през това време хората от стана възславяли Гариб и викали:

— О, емире! Ако не бе Гариб, щеше да намериш стана си празен!

И Мардас още веднъж му благодарил за направеното…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Гариб, като убил Хамл и видял лицето на Махдия, пожелал да се ожени за нея. Споделил тайната си с един приятел и скоро този слух се пръснал по целия стан. Стигнал и до ушите на Мардас. Скокнал той, изревал, изръмжал, закрещял, слънцето и луната изругал и викнал:

— Такова е наказанието на човек, който отглежда деца с неизвестни бащи! Ако не погубя Гариб — позорът ще тегне завинаги над мене!

Все пак се посъветвал с един от мъдреците на рода си как да погуби Гариб, а той му рекъл:

— Емире! Вчера той спаси дъщеря ти от похитителите! Но ако трябва непременно да го погубиш, направи го с нечия чужда ръка, така че никакво съмнение да не падне върху тебе! Посъветвай го да отиде на лов! Вземи със себе си сто конници, скрий се в някоя пещера и използвай лекомислието му, за да го погубиш! Насечете го на късове и ще измиеш позора, че е зърнал лицето на дъщеря ти!

Подбрал си Мардас сто и петдесет силни и едри конници, платил им богато и ги настървил да погубят Гариб. Изчакал той да отиде на лов и го последвал със злата си дружина. Скрил се край пътя, откъдето той трябвало да мине на връщане. Но докато се криели между дърветата, изскочили петстотин разбойници, избили шейсет конници, пленили деветдесет и вързали Мардас.

… А причината за станалото била, че когато Хамл бил убит, избягалите от боя отишли при брат му и му съобщили за станалото. Той събрал своите огромни воини, подбрал петстотин конници, всеки от които бил висок по петдесет лакътя, и тръгнал да отмъсти за брат си. Така попаднал на Мардас с хората му.

Когато Мардас с дружината си се оказал в плен, братът на Хамл наредил да си починат и викнал:

— Дружино моя! Идолите ни помогнаха да си отмъстим, те ми помогнаха да стигнем до Мардас и племето му и аз ще ги избия!

През това време Сухейм ал-Лейл влязъл при сестра си Махдия да превърже раните му. Тя станала на крака, целунала ръцете му и рекла:

— Нека да е славна десницата ти! Ако не бяхте двамата с Гариб да ме спасите от похитителите и враговете, нямаше да се отърва от тях! Но ти знай, братко, че баща ми тръгна със сто и петдесет конници да погуби Гариб! А това ще бъде позор, защото той защити честта ни!

Денят помръкнал в очите на Сухейм. Той навлякъл бойно снаряжение, метнал се на коня си и потеглил за мястото, където ловувал брат му. Намерил го, поздравил го и рекъл:

— Братко, забрави ли ме, че не ми се обади?

— За бога! — отговорил Гариб. — Видях, че си ранен, и те оставих да си починеш!

— Пази се от баща ми, братко! — казал Сухейм и му разказал какво е станало.

— Бог да задави гърлото му със собствената му хитрост! — възкликнал Гариб.

Двамата се върнали при огъня, а когато се мръкнало, потеглили към онази долина, където било чуждото племе. В тъмнината дочули цвилене на коне и Сухейм казал:

— Братко, това е от стана на баща ми с хората му! Да се махаме от тук!

Гариб хвърлил поводите на брат си и му рекъл:

— Стой тук, докато се върна!

Тръгнал Гариб и видял чужденците. Те не били заспали и той ги чул да споменават Мардас и да си говорят:

— Ще го убием, след като бъдем на наша земя!

Разбрал той, че побащимът му Мардас е пленен от тях, и си рекъл: „Кълна се в Махдия, няма да се прибера, докато не освободя баща й!“ Запълзял и започнал да търси Мардас. Попаднал на него и го видял овързан.

— Бъди здрав, побащиме! — пошепнал му той. — Как си попаднал в такова унижение да бъдеш пленен?

Мардас изгубил ума и дума и пошепнал:

— Синко, в ръцете ти съм! Спаси ме заради възпитанието, което съм ти дал!

— А ако те спася, ще ми дадеш ли Махдия за жена? — запитал Гариб.

— Кълна се във всичко, в което вярвам, тя ще бъде твоя завинаги! — отговорил Мардас.

Гариб го отвързал и му рекъл:

— Пълзи към конете! Сухейм е там!

Запълзял Мардас и стигнал до сина си Сухейм. А Гариб през това време развързал пленниците един след друг и деветдесетте спътници на Мардас изпълзели далеч от враговете си. Там Сухейм им дал оръжие и коне и наредил:

— Яхвайте конете, разделете се от двете страни на враговете! Викнете и нека зовът ви да бъде: „Племе на Кахтан!“ Викнете ли, поотдалечете се и се пръснете около тях!

Изчакал Гариб последната третина на нощта и викнал:

— Племе на Кахтан!

И викнали всички воини в един глас:

— Племе на Кахтан!

Отекнали планините от гласа им. На враговете им се сторило, че някой ги напада от всички страни, грабнали оръжието си и се втурнали да се бият един с друг…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Гариб и хората му изчаквали, докато враговете се самоизбивали. Когато се разсъмнало, се втурнали срещу останалите чужденци, избили част от тях, а другите се разбягали. Хората от племето на Кахтан събрали разпръснатите си коне и изоставеното оръжие и тръгнали към своя стан. Чак сега Мардас повярвал, че се е спасил. Прибрали се по шатрите си. Отишъл и Гариб в своята шатра, събрали се при него момците от стана. Но когато Мардас видял как те се събират около него, намразил го още повече, обърнал се към родата си и рекъл:

— Омразата в сърцето ми към Гариб порасна стократно! Смущава ме, че младите така го наобикалят! А утре той ще ми поиска Махдия!

— Емире! — посъветвал го един от старците. — А ти поискай от него нещо, което няма да е по силите му!

Мардас изчакал до сутринта, седнал на ложето си, заобиколили го бедуините. Дошъл и Гариб, пристъпил към него. Мардас се престорил на зарадван, станал му на крака и го сложил да седне до него.

— Побащиме! — рекъл Гариб. — Ти ми обеща нещо. Направи го!

— Синко! — отговорил Мардас. — Махдия ще бъде твоя, докато си жив, но ти си много беден!

— Побащиме! — рекъл Гариб. — Поискай каквото щеш! Аз ще нападна бедуинските емири, ще ударя царете и ще ти донеса такива богатства, от които погледите ще ослепеят!

— Синко! — рекъл Мардас. — Заклел съм се във всички идоли, че ще дам щерка си Махдия на онзи, който заличи моя позор!

— Каква е тази мъст, побащиме? — запитал Гариб. — Кой цар ти е сторил зло? Ще отида при него и ще строша трона му върху главата му!

— Слушай, синко! Аз имах син, юнак над юнаците! Тръгна той със сто юнаци на лов, стигнал до планина, където била Долината на цветята. Там се намира дворецът на Саса бен Шайс бен Шадад бен Ад! На това място живее черен мъж. Той е огромен, висок седемдесет лакътя, и се бие с дървени стволове. Този великан излязъл насреща му и го погубил заедно със стоте му конници. Само трима оживели, те ми съобщиха за станалото! Тръгнах аз срещу него, но не успях да го победя! Заклех се да омъжа дъщеря си само за онзи, който отмъсти за него!

— Побащиме — възкликнал Гариб, — аз ще отида при този великан и ще отмъстя за сина ти! Обещай ми, че ще ме ожениш за Махдия! Това ще укрепи душата ми, като тръгна да си диря късмета!

Мардас обещал и се заклел пред всички големци в стана.

Гариб отишъл при майка си, разказал й за случилото се, а тя му рекла:

— Синко, Мардас те мрази! Той те изпраща в тази планина, само и само да те погуби! Вземи ме със себе си и да се махаме от катуна на този злодей!

— Майко, не мога да се откажа, докато не постигна надеждата си! — рекъл Гариб.

Той си легнал, но ето че утрото изгряло и с лъчите си го обляло. И още не бил възседнал коня си, когато към него се присъединили младите му приятели — двеста силни конници, въоръжени до зъби.

— Води ни! — викнали те. — Ние ще ти помогнем!

— Да вървим, приятели! — възкликнал Гариб.

Вървели Гариб и дружината му и ден, и два, а на третата вечер стигнали пред островърха планина. Вързали там конете си. Гариб тръгнал да поразгледа планината. Стигнал до някаква пещера, от която идела светлинка. Влязъл и видял посред пещерата шейх на триста и четирийсет години, веждите скривали очите му, а мустаците — устата му. Гариб усетил почтителен страх от него и величествения му вид.

— Ти си май от неверниците, синко! — рекъл старецът. — Май си от онези, които се кланят на камъни, а не познават всесилния владетел, създал деня, нощта и въртящите се съзвездия!

Гариб се разтреперил и запитал:

— Кажи ми, шейх, къде се намира този бог, за да го почетем и да се поклоним пред лика му?

— Синко! — отговорил шейхът. — Никой на света не е виждал този бог! Той вижда, но него не го виждат! Той присъства навсякъде чрез творенията на своя труд! Той е създател на всичко, което е създадено, той води времената, той е сътворил хора и джинове! Той изпраща пророци, които да сочат на хората праведния път! Който му се подчини — го вкарва в рая, а който му се противопостави — го вкарва в ада! Аз бях един от хората на ада, които потискаха човешките създания, защото бяха неверници. Тогава Аллах им прати пророк на име Худ, но те го отхвърлиха и той ги погуби с безплоден вятър. Аз повярвах в него заедно с няколко души от племето ми и така се спасихме. Отидох при племето на самудите, но и те бяха отрекли своя пророк Салих. След Салих Аллах изпрати пророк на име Ибрахим Халил при Нимруд бен Канаан — и на него му се случи същото. А моите хора измряха и останах сам да се моля в тази пещера.

— И какво трябва да произнеса, чичо, за да бъда под закрилата на този велик бог?

— Кажи: Няма бог освен Аллах и Ибрахим, възлюбления на Аллах!

Повторил Гариб думите и така приел исляма със сърце и език.

— Ти утвърди в сърцето си сладостта на исляма — правата вяра! — рекъл шейхът.

После той го научил на някои ритуали и на някои писания от свещените книги и го запитал:

— Как се казваш?

— Казвам се Гариб!

— И накъде си тръгнал, Гариб?

Разказал му той за всичко от начало до край, докато разказът му стигнал до планинския великан, когото бил тръгнал да търси…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че шейхът казал на Гариб:

— Гариб, ти да не си луд, че си тръгнал да търсиш сам великана из тази планина?

— Аз водя двеста юнаци, господарю! — отговорил Гариб.

— Слушай, Гариб! — казал шейхът. — И десет хиляди юнаци да водеше — пак не можеш го победи! Наричат го Великана Човекоядец! Той е от поколението на Хам, баща му се казваше Хинди — онзи, който е създал Индия и я нарекъл на името си! Той го е създал и нарекъл Саадан Гула! Той, синко, е огромен марид и яде само човешки същества! Баща му, докато бе жив, му забраняваше това, но той не го слушаше и нямаше край неговият гнет. Тогава баща му го изгони и му забрани да влиза в Индия. Той дойде на тази земя, тук заживя. Започна да граби по пътищата. Прибира се у дома си по тази долина. Аллах му е дал пет синове. Те са гулове — толкова силни, че един само хиляда воини надвива! Събрал е плячка огромна: пари, вещи, камили, овце — цялата долина може да заприщи с тях. Боя се да не те погуби! Моли всевишния Аллах да ти дари победа над него чрез Словото на единния бог! А когато се биеш с неверници, викай: „Аллах е най-велик!“

Шейхът подарил на Гариб стоманен жезъл, тежък сто ратла, с десет халки по него — щом онзи, който го носи, го разтресе, халките му звънят като гръмотевици. Дарил го с меч, от мълния изкован, дълъг три лакътя и широк три шибра, удари ли човек с него скала — разполовява я. Дал му още щит, ризница и броня и рекъл:

— Иди при хората си и им предай исляма!

Тръгнал Гариб, щастлив, че е познал исляма, отишъл при дружината си. Посрещнали го и го запитали:

— Къде се забави така, Гарибе?

Той им разказал какво му се е случило, пояснил им исляма и им предложил да го приемат. Приели го всички. Вече се съмнало, Гариб се метнал на коня си и отишъл при шейха да се сбогува с него. После тръгнал да се върне при дружината си, но не щеш ли — пред него — конник сякаш от камък излян, в стомана обкован, изпод шлема само зениците му блестят. Втурнал се конникът срещу него и викнал:

— Снемай това от себе си, бедуин разбойник, иначе те чака гибел безподобна!

Втурнал се и Гариб срещу него, пламнала битка такава, от каквато дете побелява и скала в ужас се стопява. Изведнъж конникът снел начелника си и се оказало, че това е Сухейм ал-Лейл, син на Мардас и брат на Гариб от една майка.

… Сухейм се бил появил на това място, защото, когато Гариб тръгнал да търси гула на планината, той не си бил у дома. Когато се прибрал, отишъл при майка си и я заварил да плаче. Тя му разказала какво е заставило брат му да тръгне на път. Той навлякъл бойни доспехи, яхнал жребеца и забързал, докато стигнал до брат си. Когато Сухейм разкрил лицето си, брат му го познал и викнал:

— Защо правиш такива работи?

— За да знаеш, че съм равен на тебе в бой! — отговорил Сухейм. — Значи имам сила да се бия и да воювам!

Двамата тръгнали един до друг. Гариб обяснил на Сухейм исляма и той го приел.

… А Саадан — планинският гул, щом забелязал от планината прах изпод копитата на конете, рекъл на синовете си:

— Деца, докарайте ми тази плячка!

Петте му синове забързали към хората. Щом ги зърнал, Гариб пришпорил жребеца си и викнал:

— Кои сте вие, от кой род сте и какво искате?

Пристъпил напред Фалхун, най-големият син на Саадан, и викнал:

— Слизайте от конете си и се завържете един друг! Ще ви отведа при баща ми. Той ще изпече едни, ще сготви други, че отдавна не е хапвал човешко месце!

Гариб се спуснал срещу Фалхун, тръснал жезъла, дръннали халките му. Фалхун трепнал и Гариб го треснал с жезъла. Силният удар попаднал между плешките му и великанът паднал като гнила фурма. Затичал се Сухейм с неколцина от дружината, вързали го, увили около шията му въже и го повели като крава. Братята видели, че Фалхун е пленен, спуснали се срещу Гариб, но той пленил още трима. Петият брат избягал, затичал се към баща си, а Саадан му викнал:

— Къде са братята ти?

— Плени ги момък, който още не се бръсне! — отговорил синът.

— Дано слънцето не ви даде благодат! — възкликнал планинският гул.

Излязъл той от крепостта, изтръгнал огромно дърво и тръгнал да търси Гариб и дружината му. Вървял пеша, защото кой кон би понесъл такова огромно тяло? Синът тръгнал подире му. Стигнали до дружината на Гариб. Великанът се спуснал мълчешката срещу хората, ударил с дървото и смазал пет души наведнъж. Замахнал с дървото срещу Сухейм, но той се навел. Разгневил се гулът, хвърлил дървото, посегнал към Сухейм и го сграбчил така, както ястреб сграбчва птичка…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато зърнал брат си в ръцете на гула, Гариб викнал:

— Аллах е най-велик! — насочил той коня си срещу планинския гул, разтърсил жезъла, звъннали халките и повторил: — Аллах е най-велик!

Ударил с тоягата гула през кръста и Саадан паднал на земята. Сухейм се измъкнал от ръката му. Когато се свестил, гулът бил вече вързан и окован. А синът му, щом видял, че баща му е пленен, се втурнал да бяга. Гариб подкарал коня си подире му, ударил го с тоягата по плещите и той паднал от коня си. Вързал и него до баща му и четиримата му братя. Стегнали ги с въжета, повели ги като камили и тръгнали към крепостта. Тя била пълна с богатства. Там намерили и две хиляди и двеста перси, вързани и оковани. Седнал Гариб в креслото на планинския гул, което преди това принадлежало на Сас бен Шайс бен Ад, сложил брат си Сухейм от дясната си страна, подредил приятелите си от двете си страни, наредил да доведат Саадан и го запитал:

— Е, как си сега, проклетнико?

— Лошо! — отговорил гулът. — Вързан съм заедно със синовете ми с въжета, сякаш сме камили!

— Искам да приемете моята вяра — исляма! — казал Гариб. — Трябва всички да сме едно пред лицето на най-могъщия господар, създателя на светлината и тъмнината, и на всичко видимо! Няма друг бог освен него!

Приели планинският гул и синовете му исляма и той направил душите им добри. Гариб наредил да ги развържат. Заплакал Саадан и пристъпил със синовете си да целуне нозете на Гариб, но той не му позволил. Тогава застанали до останалите.

— Саадан! — повикал го Гариб. — Какви са тези перси?

— Това е моят лов от страната на персите и не са само тези! Тук още е Фахр Тадж, дъщерята на цар Сабур, царя на персите, с още двеста неволници! Тръгнах аз със синовете си на лов. Нищо не намерихме, пръснахме се по планини, равнини и пустини и се оказахме в страната на персите. Потърсихме някаква плячка, за да не се връщаме с празни ръце. Зърнахме в далечината облак прах. Изпратихме един слуга да разбере какво е, той се върна и съобщи: „Господарю, това е царкинята Фахр Тадж, дъщеря на цар Сабур, царя на персите, турците и дейлемите. Идват с три хиляди конници насам!“ Спуснах се със синовете си, избихме триста конници, пленихме две хиляди и петстотин, пленихме и дъщерята на цар Сабур с всичките й вещи и скъпоценности и се прибрахме!

— Да не сте направили нещо лошо на царкинята? — запитал Гариб.

— Не! Заклевам се в главата си и в тази вяра, която току-що приехме!

— Добре си направил, Саадан! — казал Гариб. — Баща й е един от могъщите царе на света! Той непременно ще поведе войска да я търси! Който не преценява последствията — няма и приятел в съдбата си! Къде е тази неволница?

— Сложих я в отделен дворец!

— Покажи ми къде е!

Тръгнал Гариб заедно със Саадан към двореца на царкиня Фахр Тадж. Намерили я да плаче, да оплаква предишното си величие и благоденствие. Щом я зърнал, на Гариб му се сторило, че луната е слязла от небесата, и той възхвалил всевиждащия и всечуващ Аллах. А Фахр Тадж, като зърнала Гариб, забелязала, че е честен юнак, храбростта греела в очите му и той бил във всичко прекрасен. Тя се изправила, поклонила се в нозете му и възкликнала:

— О, герой на времената! Поставям се под твоя закрила, измъкни ме от ръцете на този гул! Боя се да не ме изяде!

— Ти си в сигурни ръце! — рекъл Гариб. — Аз ще те отведа при баща ти!

Той наредил да освободят персите и отново й заговорил:

— Какво те накара да излезеш от двореца си по тези равнини и пустини, че да те отвлекат разбойници?

— Господарю! — отговорила тя. — Баща ми и народът на неговото царство заедно с турците, дейлемите и магусейците се кланят на огъня. В нашето царство има обител на име Манастир на огъня. По всеки празник там се събират дъщерите на магусейците, остават там цял месец, а после се прибират по домовете си. Според обичая аз тръгнах заедно с неволниците ми натам. Царят определи три хиляди конници да ме пазят. Появи се пред нас този гул, изби някои от нашите, плени останалите и ни затвори тук.

— Не бой се! — повторил Гариб. — Аз ще те отведа в твоя дворец!

Той излязъл от стаята й и наредил да й оказват висока почит. Легнал си да спи, на сутринта станал, измил се и произнесъл двойна молитва за рода на Ибрахим Халил. Същото направили и гулът, синовете му и всички хора на Гариб, които се подредили за молитва зад него. След това Гариб се обърнал към Саадан:

— Саадан, покажи ни Долината на цветята!

Тръгнали Саадан със синовете си, Гариб с дружината си и царкиня Фахр Тадж с неволниците си. Саадан наредил на своите роби и неволници да приготвят храна и да я донесат между дърветата. Така всички тръгнали към Долината на цветята…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Гариб влязъл в Долината на цветята и видял следното: птици сладкогласни в цъфнали клони пеят, кос с трелите си листата люлее, гургулица божията красота възпява, славеят човешки глас да възвисява, отрупани дървета плодоносни, бадем, кайсия, зарзала от Хорасан, а сливата и лешникът короните си сливат там, портокали огнени из листата светят, лимони сладки тежки клони свеждат, лимони кисели срещу преяждане са лек и други — те от жълтеницата спасяват не един човек, фурми червени, палми нежно с клони махат — и всичко е велико дело на Аллаха!

Харесала на Гариб тази долина. Той се разпоредил да разпънат в нея балдахин за Фахр Тадж. Така три дни яли, пили, а после се върнали в крепостта. Извикал Гариб брат си Сухейм и му казал:

— Вземи със себе си сто конници, иди при баща си и майка ни в племето бени кахтан! Доведи ги на това място, нека живеят тук! Аз ще тръгна към страната на персите, за да отведа царкиня Фахр Тадж при баща й! Ти, Саадан, остани със синовете си в тази крепост, докато се върнем!

— А защо не ме вземеш със себе си при персите? — запитал великанът.

— Защото ти плени щерката на Сабур! Ако взорът му падне върху теб, ще ти изпие кръвчицата!

И така Сухейм отпътувал към племето си бени кахтан, а Гариб потеглил заедно с царкиня Фахр Тадж към страната на Сабур.

… А през това време цар Сабур чакал завръщането на дъщеря си от Манастира на огъня.

— Везире! — казал той на най-възрастния си везир. — Дъщеря ми се забави и нямам вест от нея! Изпрати някого до Манастира на огъня да види какво е станало!

Извикал везирът началника на пратениците и наредил:

— Тръгвай незабавно към Манастира на огъня!

Тръгнал той, стигнал до мястото, разпитал жреците за царската дъщеря, а те му отговорили:

— Тази година не сме я виждали!

Върнал се пратеникът по същия път, стигнал до град Асбанир, влязъл при везира и му казал за станалото. Отишъл везирът при цар Сабур да му съобщи тъжната новина. Скочил царят, хвърлил короната си на земята, заскубал брадата си. Викнал десет верни войскари, наредил им да застанат начело по на десет хиляди конници и да търсят царкинята. А майката на Фахр Тадж и неволниците й облекли черни дрехи, посипали главите си с пепел и седнали да плачат и ридаят…

… В това време Гариб пътувал десет дни и на единайсетия забелязал облак прах. Извикал емира, който бил начело на персите, и му рекъл:

— Я виж какъв е този прах, който се вдига към хоризонта!

Повел емирът жребеца си, влязъл под облака, видял голяма дружина, запитал кои са, и един му отговорил:

— Ние сме от племето бени хатал. Наш емир е Самсан бен Джаррах. Дружината ни е от пет хиляди мъже и търсим нещо да разрушим!

Върнал се бързо персиецът и съобщил на Гариб новината. Викнал Гариб на бени кахтан и на персите:

— На оръжие!

Извадили всички оръжието си, спуснали се, сблъскали се с разбойниците, които търсели плячка.

— Аллах да ви опозори, кучета разбойнически! — викнал Гариб, ударил и юнашки прогласил: — Аллах е най-велик, в името на вярата на Ибрахим Халил, мир нему!

И пламнала битка — кървава схватка, гърлата крещели — планините залюлели. Били се до мръкнало. Паднала нощта. Двете войски се раздалечили. Гариб огледал мъжете от бени кахтан и персите и видял, че са убити пет мъже от племето му и седемдесет и трима от персите, а хората на Самсан били загубили повече от петстотин конници.

Слязъл и Самсан от коня си, нито хляба му се усладил, нито съня. Рекъл на хората си:

— Цял живот не съм виждал някой да се бие като този момък! Веднъж удря с меч, после — с жезъл! Но аз утре ще го извикам на двубой с копия и с меч!

А когато Гариб се прибрал в шатрата си, посрещнала го царкиня Фахр Тадж. Тя плачела, изплашена от станалото, целунала краката му в стремето и рекла:

— Не дърпай ръцете си, нека ги целуна! Не прощавай на враговете! Хвала на бога, който те запази днес жив и здрав! Боя се за тебе!

Разсмял се Гариб на думите й, започнал да я утешава:

— Не бой се! Дори враговете да бяха изпълнили цялата тази степ, аз пак щях да ги погубя, защото с мене е силата на Всевишния!

Тя му пожелала победа и се прибрала при неволниците си. Гариб измил ръцете си от кръвта на неверниците. Съмнало се. Двете дружини пак излезли на бойното поле. Първи излязъл пред всички Гариб, повел жребеца си, приближил редиците на неверниците и викнал:

— Има ли юнак да ми излезе на полето бойно? Или всички сте страхливци недостойни?

Излязъл срещу него огромен великан от племето ад. Той мъкнел желязно копие, тежко двайсет ратла. Вдигнал ръка, замахнал срещу Гариб, но той се плъзнал под копието и то се забило в земята. Великанът се навел да го измъкне и тогава Гариб замахнал и го ударил с железния жезъл, като разцепил челото му. Изхриптял воинът и Аллах запратил бързо душата му в ада. Излязъл втори — Гариб и него погубил, после трети, че и десети — всички, които излезли насреща му, се простили с живота си. Неверниците заотстъпвали назад. Видял емирът им това и изкрещял:

— Бог да не ви дава благодат! Аз ще изляза срещу него! — стегнал той бойните си доспехи, повел жребеца си и викнал: — Горко ти! Имаш ли още сила да ми излезеш насреща!

Втурнал се Самсан срещу Гариб сърдито, той пък го посрещнал с гръд открита. Сблъскали се двамата в люта битка. И двамата — силни и напети, завъртели се из полето, всеки бързал да превари и другия да удари. Гариб отбил опита на Самсан да го прониже, отвърнал му с удар, който попаднал право в гърдите на емира, и той паднал мъртъв на земята. Дружината на Самсан се спуснала срещу победителя, но той се изправил пред тях и викнал:

— Аллах е най-велик! Завоевание и победа! Да бъде победен всеки, който отрича вярата на Ибрахим Халил, мир нему!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато неверниците чули да се споменава най-могъщият цар, спогледали се и се запитали:

— Какви са тези думи, които ослабиха телесата ни? Я да отстъпим и да питаме що за думи са това!

Отстъпили, слезли от конете си. Събрали се големците им, посъветвали се и решили да изпратят десетима първенци при Гариб.

А Гариб и дружината му вече се били прибрали, учудени, че онези така лесно били отстъпили. Но ето че се появили десетимата, помолили да ги отведат при Гариб, целунали земята пред него с почит и уважение.

— Защо се отказахте да се биете? — запитал той.

— Господарю! — отговорили те. — Изплашиха ни думите, които ти изкрещя в лицата ни!

— А вие на идоли ли се кланяте?

— Ние се кланяме пред любовта и времето, кланяме се на Уад, Асуаа и Ягут — големците на рода на Нух!

— А аз се кланям само на всевеликия Аллах! — рекъл Гариб. — Той е създател на всичко, който дарява живот на всеки!

Отпуснали се сърцата на хората, като чули словата за единния бог, и си рекли: „Наистина този бог е всевелик, всемилостив и всеопрощаващ!“ После запитали:

— И какво трябва да направим, за да станем и ние мюсюлмани?

— Повторете след мен! — отговорил им Гариб. — „Няма бог освен Аллаха и Ибрахим, възлюбления на Аллаха!“

И десетимата приели праведния ислям!

— Сега, щом укрепихте сладостта на исляма в сърцата си — заговорил Гариб, — предложете на племето си да го приеме! Ако го приемат — ще пребъдат, ако ли не — с огън ще ги изгорим!

Тръгнали си те, върнали се, обяснили на дружината си коя е праведната вяра, и те я приели. Отишли при шатрата на Гариб и рекли:

— Господарю! Ние станахме твои роби! Нареди ни каквото искаш — ние ще ти се подчиняваме!

— След като Аллах ви е насочил по праведния път на великата вяра — отговорил Гариб, — аз ще ви оставя и ще отида при цар Сабур, царя на персите, турците и дейлемите! Който иска да дойде с мен — нека дойде!

— Всички ще те следваме и ще ти служим! — викнали те.

Тръгнал Гариб заедно с всички, за няколко дни прекосили долини и пустини и накрая пред тях се извисили стените на града, където живеел цар Сабур.

— Това е твоят град, Фахр Тадж! — заговорил Гариб. — Влез в него сама! Аз изпълних задължението си, доведох те жива и здрава!

— Гариб! — възкликнала царкинята. — Ти почакай тук! Аз ще съобщя на баща си, че си дошъл, и той ще прати хора да те повикат!

Царкиня Фахр Тадж се била привързала към Гариб, като видяла колко е смел и юначен. Тя го гледала с поглед, който издавал любовта й към него, но не му казала. Тръгнала към бащиния си дворец. Още не била влязла, и я видели робите, наскачали, започнали да ликуват от радост. Влезли при цар Сабур и му съобщили за идването й. При тази вест радостта изтласкала мъката от сърцето му. Затичал се към нея, целунал я между очите, въвел я при майка й. А тя, щом я зърнала, скокнала и я прегърнала. Поговорили, запитали я защо я е нямало толкова дълго, тя им разказала всичко, после рекла:

— Трябва да знаеш, татко, че за да съм жива и да се върна в родината си, заслугата е на Гариб! Аз вече не мога да се отделя от него дори за час!

Разбрал царят, че щерка му е обикнала Гариб, объркал се.

— Фахр Тадж! — рекъл той. — Но ти знаеш, че си годена за царски син!

— Татко! — възкликнала тя. — Искам това, което ти казах, ако ми го откажеш — ще посегна на живота си!

Излязъл царят и отишъл да посрещне Гариб. Щом го зърнал, той му станал на крака. Сабур си помислил: „Простено да е на дъщеря ми, че е обикнала този бедуин!“ Щом съмнало, тръгнали към града. Бил велик ден за всички. Царкиня Фахр Тадж отпочинала в двореца си, неволниците й били изпълнени с радост и щастие. Сабур и Гариб влезли в града на коне. Цар Сабур седнал на трона, сложил Гариб от дясната си страна. Изправили се пред тях владетели, привратници, емири, наместници и везири, започнали да поздравяват царя и дъщеря му.

— Който ме обича — нека стори дар на Гариб! — рекъл царят.

И завалели върху Гариб дарове като дъжд. Останал той на гости при Сабур десет дни и пожелал да си тръгне. Царят го заклел да си тръгне след още един месец.

— Царю! — рекъл Гариб. — Аз съм сгоден за една бедуинска щерка и искам да отида при нея!

— А коя е по-хубава — твоята годеница или Фахр Тадж? — запитал царят.

— Царю честити, нима може да се сравняват робът и господарят?

— Фахр Тадж е вече твоя неволница, защото ти я спаси от ноктите на гула! — рекъл царят. — Тя няма друг господар освен тебе!

— Царю честити! — рекъл Гариб. — Ти си цар, а аз съм бедняк! Боя се да не ми поискаш непосилен откуп!

— Знай, синко! — заговорил царят. — Цар Хардашах, владетелят на Шираз, я поиска за себе си и дава за нея откуп от сто хиляди динара, но аз избрах тебе между всички останали. Ще те превърна в меч на моето царство и щит на моята мъст! — и се обърнал към големците си: — Заклевам се, че омъжвам дъщеря си Фахр Тадж за чедото си Гариб!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Гариб обявил, че приема Фахр Тадж за съпруга.

— Поискай ми откуп и веднага ще ти го донеса! — викнал той. — В крепостта на Саса имам пари и съкровища безброй!

— Синко! — рекъл цар Сабур. — Не искам от тебе нито пари, нито съкровища! Твоят откуп ще бъде само главата на Джамаркан, царя на Дашит и град Ахуаз!

— Царю на времената! — рекъл Гариб. — Отивам с дружината си! Ще пленя врага ти, ще разруша градовете му!

Царят му пожелал всичко най-добро, но се побоял, че ако Гариб тръгне срещу Джамаркан, никога няма да се върне жив.

Вечерта сложили ядене и всички яли, донесли вино и всички пили. Пийнал си и Гариб, замътил се умът му. Отишъл да си свърши една нужда, после тръгнал обратно, но се заблудил и се вмъкнал в двореца на Фахр Тадж. Тя загубила и ума, и дума и наредила на неволниците си да се приберат по стаите си. Те я оставили. Тя излязла пред Гариб, целунала ръката му и рекла:

— Здравей, господарю! Аз съм твоя неволница завинаги!

Въвела го в стаята си, съблякла се, прегърнали се двамата, той отнел моминството й и така останали в огромна сладост и щастие до сутринта.

Когато това се случило, царят си мислел, че Гариб вече е тръгнал на път. Но щом се съмнало, момъкът влязъл при него. Царят го сложил до себе си. Дошли и владетелите, подредили се и заговорили за юначеството на Гариб. И както си говорели, забелязали през прозореца, че се вдига облак прах изпод конски копита. Царят викнал на съгледвачите:

— Кажете ми, що за облак е това?

Спуснал се конник, дотичал до облака, върнал се и рекъл:

— Царю, под облака има сто конници! Техният емир се казва Сухейм ал-Лейл!

— Господарю, това е брат ми! — възкликнал Гариб.

Яхнал той жребеца си начело на сто души от бени кахтан, още хиляда перси се метнали на конете си. Препуснали и бързо стигнали до гостите. Двамата братя се спешили, прегърнали се.

— Братко! — заговорил Гариб. — Отведе ли племето ни в крепостта на Саса, в Долината на цветята?

— Братко! — отговорил Сухейм. — Онова куче, баща ми, щом научи, че си превзел крепостта на планинския гул, още повече те намрази и каза: „Няма да отида по тези места! Нека Гариб дойде и се опита да вземе дъщеря ми без откуп!“ После взе дъщеря си, събра племето и богатствата си и отиде в земята на Ирак, влезе в Куфа, поиска покровителство от цар Аджиб, а той в замяна поиска дъщеря му за жена!

— Кълна се във вярата на исляма, вярата на Ибрахим Халил, ще отида в страната Ирак и ще започна бран! — възкликнал Гариб.

Двамата влезли в града, отишли в царския дворец, целунали земята пред царя. Станал и той на крака пред Гариб, поздравил Сухейм. Гариб му разказал какво се е случило. Той му дал десет войскари, всеки с по десет хиляди конници — араби и перси. За три дни се подготвили за път. Тръгнал Гариб на път и най-напред се отправил в крепостта на Саса. Излязъл планинският гул със синовете си, посрещнали го. Гариб му разказал за случилото се.

— Господарю! — рекъл Саадан. — Ти остани в твоята крепост, а аз с моите синове и твоите войници ще отида в Ирак, ще разруша онзи проклет град и ще доведа пред тебе всичките му войници с въжета овързани!

Благодарил му Гариб и казал:

— Всички ще вървим натам, Саадан!

Приготвили се за път. Потеглили, като оставили в крепостта хиляда конници, и се насочили към Ирак.

… А през това време Мардас пътувал, що пътувал с племето си, докато стигнал в Ирак. Той бил взел скъп дар, отнесъл го в Куфа, сложил го пред цар Аджиб, целунал земята пред него и рекъл:

— Господарю, идвам, за да те моля за покровителство!

Цар Аджиб изслушал Мардас и му рекъл:

— Кой те е обидил, за да те защитя от него!

— Царю на времената! — казал Мардас. — Обиди ме не някой мъж, а едно хлапе на име Гариб! Аз го намерих тъкмо когато бе излязъл от утробата на майка си в една долина. Ожених се за нея и тя после роди от мен момче на име Сухейм ал-Лейл. Отгледах Гариб при себе си и той стана остра мълния и велик хитрец. Освен това имам дъщеря, която само на тебе ти е лика-прилика! Той ми я поиска. Тогава аз поисках от него главата на планинския гул. Той тръгна срещу него, плени го и го направи един от дружината си. Чух, че приел някаква вяра на име ислям и започнал да я проповядва между народите. Той освободи дъщерята на Сабур от гула и превзе крепостта на Саса бен Шайс, а там са съкровищата на древните! Сега е тръгнал да отведе дъщерята на Сабур при баща й!

Побледняло лицето на Аджиб, разкривил се образът му — разбрал той, че го чака гибел.

— Мардас, майката на този Гариб, при теб ли е? — запитал той. — Я прати да я доведат!

Когато я довели, Аджиб я познал и запитал:

— Къде са двамината роби, които изпратих с тебе?

— Те се избиха един друг заради мене! — отговорила тя.

Замахнал Аджиб с меча си, ударил я и я разцепил на две половини. Но тревогата била завладяла вече душата му и той викнал:

— Мардас, я ми дай дъщеря си за жена!

— Нека тя да е една от наложниците ти! — казал Мардас. — Давам ти я за жена, а аз ставам твой роб!

— А на мен ми се иска — измърморил Аджиб — да зърна този проклетник и да го погубя!

Той наредил да се дадат на Мардас за откуп на дъщеря му трийсет хиляди динара, сто отрязъка коприна, обшита със злато, сто слуги и много накити. Излязъл Мардас с богатия откуп и се заел да приготви прикята на Махдия…

… А през това време Гариб стигнал Джазира; Това било първата земя на Ирак и там имало укрепен защитен град. Гариб наредил да спрат на стан пред него. Когато жителите му видели, че войниците спират пред града, затворили портите, укрепили стените, отишли при царя си и му съобщили какво става. Погледнал той през прозореца на двореца и видял войници като ята скакалци и почти всичките — перси.

Този цар се казвал Дамиг, защото обичал да дамгосва войниците на бойното поле. Имал той един помощник, бърз като огнена искра, който се казвал Сабаал Куфар. Викнал го и му наредил:

— Иди при тези войници, виж кои са и какво искат от нас!

Изскочил Сабаал Куфар и стигнал до стана на Гариб. Там го спрели няколко бедуини, които го повели до покоите на Гариб. Въвели го при него.

— За какво си дошъл? — запитал Гариб.

— Пратеник съм на цар Дамиг, владетеля на Джазира и брат на цар Кандамар, господаря на Куфа и страната Ирак.

Сълзи потекли от очите на Гариб, той изгледал пратеника и го запитал:

— Как се казваш?

— Казвам се Сабаал Куфар!

— Иди при господаря си и му предай, че владетелят на този стан се казва Гариб. Той е син на цар Кандамар, господаря на Куфа, който е убит от сина си. Дошъл е да отмъсти на подлото куче Аджиб!

Отишъл пратеникът при цар Дамиг и му казал радостно:

— Господарю! Владетелят на тази войска е син на твоя брат! — и му разказал всичко.

Тогава царят наредил на всички големци от своя род да яхнат конете. Тръгнал сам пред тях и потеглили към стана. Гариб го посрещнал, двамата се прегърнали, после го въвел в шатрата си. Дамиг се зарадвал на племенника си и му рекъл:

— Тая в сърцето си желание да отмъстя за брат си, но нямам сила срещу твоя брат — неговата войска е многобройна, а моята е малка.

— Чичо! — рекъл Гариб. — Аз дойдох, за да отмъстя, да измия срама и да освободя народа си от неговия гнет!

— Племеннико! — заговорил Дамиг. — Ти имаш право на двойна мъст — за баща си и за майка си!

— Че какво е станало с майка ми? — възкликнал Гариб.

— Уби я Аджиб, твоят брат! — отговорил Дамиг…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И СЕДЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Гариб възкликнал:

— Че защо я е убил?

И цар Дамиг му разказал какво се било случило с майка му, как Мардас обещал дъщеря си за жена на Аджиб и как той вече се готвел да влезе при нея.

— На конете! — викнал Гариб на войската си.

— Племеннико! — казал Дамиг. — Изчакай и аз да се приготвя, за да тръгна с тебе!

— Нямам време. Ти се приготви и ме настигни в Куфа!

Потеглил Гариб, вървял, що вървял и стигнал до град Бабел. В този град имало цар на име Джамак. Той имал подръка двайсет хиляди конници, а със селата наоколо се събирали петдесет хиляди. Гариб написал писмо и го пратил на владетеля. Пратеникът му стигнал пред града. Довели го при царя. Той му подал писмото. Отворил го Джамак и прочел следното: „Хвала на Аллах, господар на световете, даряващ всекиму живот и всепобеждаващ. Поздрав от Гариб, сина на цар Кандамар, господар на Ирак и земята на Куфа до цар Джамак. Когато получиш това писмо и преди да посегнеш да му отговаряш, ти трябва да счупиш всички идоли и да приемеш вярата в единствения и най-мъдър бог, създал светлината и тъмнината, създал всичко и можещ всичко! Ако не сториш каквото съм ти наредил, този ден ще бъде най-горчивият в живота ти!“

Потъмняло пред очите на Джамак, побледняло лицето му и той викнал на пратеника:

— Иди при господаря си и му предай: „Утре ще има битка и бран, за да се види кой е бог избран!“

Пратеникът предал думите му на Гариб, а той наредил на дружината си да се подготви за бой. И Джамак наредил да разпънат стан пред стана на Гариб. Когато се съмнало, двете дружини яхнали конете и се подредили в редици. Звъннали стрелите, зацвилили жребците. Първи излязъл на двубой планинският гул с огромен ствол на рамене и викнал:

— Аз съм Саадан Гула! Има ли сред вас някой, с когото да се бия, или всеки от страх иска да се скрие? — после се обърнал към синовете си: — Събирайте дърва, палете огън, че съм гладен!

Синовете викнали на робите, запалили огън. А между неверниците излязъл мъж от лютите великани с тояга на рамо. Спуснал се той срещу Саадан, който завъртял дървото си, то изфучало във въздуха. Ударът попаднал върху тоягата му. Дървото я прекършило, стоварило се върху главата му и я смазало. Паднал той от коня като гнила фурма, а Саадан викнал на робите си:

— Изтеглете това тлъсто говедо и ми го изпечете!

Те се затичали, нарязали великана на парчета, опекли ги и ги дали на Саадан, а той ги изял за миг. Когато неверниците видели какво прави, затреперили, пребледнели и възкликнали:

— Всеки, който се опълчи срещу гул, ще бъде изяден!

Отказали се от битката, ужасени от гула и синовете му, и се скрили зад градските стени. Гариб наредил да ги подгонят. Спуснали се перси и араби срещу царя на Бабел, заудряли с мечове, докато избили повече от двайсет хиляди войници. Много изгинали, като се блъскали пред градските порти. Не успяла стражата да затвори портите, втурнали се през нея перси и араби. Саадан грабнал тоягата на някакъв убит, размахал я сред бойното поле, втурнал се към двореца на цар Джамак, изправил се пред него, стоварил тоягата отгоре му и той паднал на земята. Великанът размахал тоягата срещу стражите, те усетили, че нищо не могат да направят срещу него, и викнали:

— Милост! Милост!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Саадан викнал на предаващите се да завържат царя си: вързали го те, донесли го и той ги повел пред себе си като стадо овце на заколение. Жителите на града наизлезли от домовете си. Когато дошъл на себе си, Джамак видял, че е пленен и вързан.

— Тази вечер ще се навечерям с цар Джамак! — рекъл гулът.

Джамак се обърнал към Гариб и се замолил:

— Моля те за твоята закрила!

— Приеми исляма от гула! — отговорил Гариб.

Джамак начаса приел исляма. Гариб наредил да го развържат. Джамак се прибрал в града си, извадил всичко за ядене и пиене.

Пренощували в Бабел и на съмване Гариб наредил да потеглят на път. Вървели, що вървели, стигнали до пристана Фарикейн и видели, че там няма жив човек.

А жителите на този град, като чули какво било станало с Бабел, напуснали домовете си и се затичали към Куфа. Съобщили на Аджиб за станалото, той събрал юнаците си, казал им, че идва брат му Гариб, и наредил да се подготвят за бой. Сам той яхнал коня си и тръгнал пред многобройната си войска. Вървели пет дни и нощи, докато се срещнал с войската на брат си пред Мосул. Опънал шатрите си пред неговите…

А Гариб му написал писмо и се обърнал към дружината си:

— Кой от вас ще отнесе това писмо до Аджиб?

Скочил Сухейм и викнал:

— Царю на времената! Нека аз отнеса писмото и ти донеса отговора!

Дал му Гариб писмото и Сухейм отишъл при шатрата на Аджиб. Съобщили на Аджиб за пристигането му и той наредил:

— Доведете го! — а когато му го довели, запитал: — Откъде идваш?

— Праща ме царят на персите и арабите и зет на хосроя — цар на света! Той ти праща писмо и чака от тебе отговор!

Сухейм му подал писмото, Аджиб го отворил и прочел следното: „В името на Аллах, всемилостивия и милосърден! Престани да се кланяш на идоли! Приемеш ли исляма — ще бъдеш мой брат, който да властва над всички нас, ще ти простя престъплението пред баща ми и майка ми, няма да те съдя за стореното! Но не го ли направиш — ще отсека главата ти, ще разруша дворците ти! Мир на онзи, който следва праведния път и се покорява на всевишния цар!“

Аджиб скъсал и хвърлил писмото. Домъчняло му на Сухейм и той викнал:

— Аллах да изсуши ръката ти за това, което направи!

— Хванете това куче! — викнал Аджиб на дружината си. — Насечете го с мечовете си!

Спуснала се стражата срещу Сухейм, но той размахал меча си, избил повече от петдесет юнаци, затичал се и стигнал при брат си Гариб потънал в кръв.

— Какво се е случило, Сухейм? — запитал го той, а когато брат му разказал за станалото, възкликнал: — Аллах е най-велик!

Обхванал го гняв, ударил бойните барабани, юнаците яхнали конете, в редици подредили се мъжете, затанцували под тях конете. И Аджиб с хората си се приготвил за война. Сблъскали се на двата рода синовете, а над боя бог се извисявал, всекиму що е писано раздавал. Битката се ожесточавала, страхливците бягали, победените падали мъртви, ранените стенели в кърви. Едва когато денят отминал и небето се стъмнило, барабаните загърмели за отбой. Разделили се бойците, стихнал боят, всички в шатрите си се прибрали и — без мощ останали — заспали. Щом се съмнало и барабаните ударили пак за бой, всички се приготвили за сеч, всеки грабнал остър меч, копията остри се насочили, връз конете буйни воините скочили и викнали: „Днес няма отстъпление!“. Ето ги дружините изцяло — сякаш две реки от бреговете си прелели.

Пръв излязъл за двубой Сухейм. Повел той коня си между двете редици, стискал два меча и две копия остри в пестници, пред войниците силни се завъртял и към вражите редици призовал:

— Кой ще посмее да излезе насреща ми, та да му покажа как се бия!

Измежду неверниците изскочил воин, лют като искра от огън. Не му дал Сухейм срок да се огледа — мигом го пробол и го съборил. Излязъл втори — погубил го, трети — премазал го. За половин ден избил двеста души. Аджиб наредил на хората си да се впуснат вкупом срещу него. Наскачали войник срещу войника и вик мощен въздуха разцепил, звъннали блестящите мечове, вплели се телата в ръкопашна схватка, чупели се черепи под конските подкови. И така жестоката битка продължила, докато изтекъл денят и нощта спуснала черно покривало. Тогава двете дружини се прибрали по шатрите си. Когато се съмнало, пак се впуснали една срещу друга, за да започнат битка и сеч. Мюсюлманите изчакали Гариб да се появи и да яхне коня си под знамето както обикновено, но него го нямало. Затичал се слугата на Сухейм в шатрата на брат му, но не го открил там. Запитал слугите за него, а те отговорили:

— Нищо не знаем за него!

Слугата изскочил от шатрата и съобщил на войската, че Гариб е изчезнал. Всички се изтеглили от бойното поле, всеки си мислел: „Няма ли го Гариб, врагът ще ни погуби!“…

… Но нека продължим разказа си наред. Причина за изчезването на Гариб бил Аджиб. Когато се прибрал след последната битка с брат си, той извикал един от помощниците си на име Саяр и му казал:

— Саяр, аз те пазих за ден като този! Нареждам ти да се смесиш с войската на Гариб, да се добереш до шатрата му и да ми го доведеш!

Тръгнал той и успял да се добере до шатрата на Гариб. Вече се било мръкнало, всеки се бил прибрал, само Саяр чакал буден, като се преструвал на слуга. А Гариб бил ожаднял, поискал от Саяр да пие и той му подал мех с вода, където бил сложил омайно биле. Гариб утолил жаждата си и главата му тутакси се отпуснала при нозете. Саяр го увил в чаршафа му, отнесъл го в шатрата на Аджиб и го хвърлил в краката му:

— Това е брат ти Гариб!

— Нека всички идоли ти носят добро! — възкликнал зарадваният Аджиб. — Разгърни го и го събуди!

Саяр разтъркал пленника с оцет, Гариб дошъл на себе си, отворил очи и видял, че е вързан и се намира в чужда шатра.

— Значи ти, куче, си се осмелил да тръгнеш, за да ме погубиш! — възкликнал Аджиб. — Искаш да мъстиш за баща си и за майка си! Скоро ще те пратя при тях и ще отърва света от тебе!

— Куче на неверниците! — възкликнал Гариб. — Ти ще видиш как побеждава всепобеждаващият Бог, познаващ всички тайни! Той ще те хвърли в ада! Спаси душата си и повтаряй след мен: „Няма бог освен Аллах и Ибрахим, възлюбления на Аллах!“

Аджиб се разлютил и наредил да доведат палача. Кръвта се отдръпнала от лицето му. Но везирът му рекъл:

— Царю, отложи тази работа! Ако сме прави, ще можем да го убием, пък ако сме криви — по-силни ще сме, щом го държим жив в ръцете си!

— Прав е везирът! — добавили и другите везири…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Аджиб наредил да оковат брат му в две вериги и го оставил в шатрата си, като го пазели хиляда войници.

… А през това време дружината на Гариб търсела своя цар и не можела да го намери. На сутринта те били като стадо овце без пастир.

— Дружина! — викнал Саадан Гула. — Грабвайте оръжие, обличайте бойни доспехи и уповавайте се на Аллах — той ще ни помогне!

Облекли араби и перси железни дрехи бронебойни, метнали се на конете неспокойни, излезли отпред първенците, пристъпили и знаменосците. Изпъчил се планинският гул, нарамил тояга, тежка двеста ратла, минал пред редиците и викнал:

— Роби на идоли покорни! Днес е ден за битка! Който ме познава, знае яростта ми корава, пък който не ме познава, сам ще му се представя: Аз съм Саадан, страж на цар Гариб! Кой ще дръзне пред мен да излезе? Но да не се явява никой слабак, нито да бъде сред глупците глупак!

Излязъл сред неверниците юнак — сякаш искра от огън блеснала пак. Спуснал се към него Саадан, треснал го с тоягата, разчупил му костите и момъкът паднал на земята. Викнал Саадан на синовете и робите си:

— Запалете огън! Който от неверниците падне — изпечете го, нагответе го, на огън завъртете го, че да обядвам с него!

Направили те, каквото наредил, а Саадан изял месото му и изгризал костите му. Ужасили се неверниците. Тогава Аджиб викнал на дружината си:

— Горко ви! Я върху този гул се стоварете, с мечове го ударете и на късове го разсечете!

Двайсет хиляди души се втурнали към Саадан, завъртели конете си срещу него, замятали върху му копия и стрели, нанесли му двайсет и четири рани, потекла кръвта му по земята. Като видели, че той се бие сам, спуснали се мюсюлманските юнаци, удряли и се били, докато денят се свършил и двете дружини се отделили една от друга.

Така бил пленен Саадан. От многото изтекла кръв той бил като пиян. Стегнали го с въжета и го хвърлили при Гариб. Когато видял, че и приятелят му е пленен, той възкликнал:

— Какво е това, Саадан?

— Господарю! — отговорил гулът. — Всевишният милостив Аллах е отсъдил да се случва и добро, и лошо — и непременно се случва и това, и онова!

А Аджиб си легнал вечерта доволен и казал на дружината си:

— Утре тръгвайте и разгромете тези мюсюлмани — никой жив да не остане!

… А мюсюлманите си легнали победени и плачели за своя цар и за Саадан.

— Не се отпущайте, дружина! — предупредил Сухейм.

Изчакал той до полунощ и преоблечен в слугински дрехи, се отправил към стана на Аджиб. Минал покрай стражите и шатрите. Видял Аджиб да седи на почетното си ложе, а другите царе — около него. Той влязъл, доближил се до запалената свещ, скъсал фитила й уж да свети по-добре, сипал в него димящо омайно биле и излязъл навън. Изчакал, докато билето повалило Аджиб и царете му. Оставил ги Сухейм и отишъл при пленените. Видял, че стражите дремели.

— Горко ви! — стреснал ги той. — Как така пазите врага, без да имате светлина!

Взел светилник, разпалил го със сухи съчки, сложил в него омайно биле и се отдръпнал. Понесъл се пушек и стражите се отпуснали. Влязъл Сухейм в шатрата при пленниците и намерил вързаните Гариб и Саадан, които също се били омаяли. Той носел гъба с оцет, разтъркал ги и те дошли на себе си. Смъкнал им веригите и тръгнали, като отмъкнали и цялото оръжие на стражата. Сухейм се върнал в шатрата на Аджиб, увил го в чаршаф и го понесъл към стана на мюсюлманите. Всемилостивият бог го прикрил. Стигнали до шатрата на Гариб. Сухейм открил чаршафа и всички видели, че там е овързан цар Аджиб.

— Събуди го, Сухейм! — помолил Гариб брат си.

Сухейм натъркал гъба с оцет и тамян, Аджиб се свестил, отворил очи, видял, че е вързан здраво, и ударил главата си о земята.

— Вдигни си главата, проклетнико! — наредил му Сухейм.

Вдигнал глава Аджиб и видял, че е между перси и араби, че брат му стои върху почетно възглавие, и премълчал.

— Съблечете това куче! — креснал Гариб.

Съблекли го и го заудряли с камшици, докато тялото му се отпуснало. Оставили да го пазят сто стражи. И когато Гариб спрял да измъчва брат си, всички чули гласове: „Аллах е най-велик!“ и приветствени възгласи, които долетели от стана на неверниците.

… Това станало, защото цар Дамиг, чичото на Гариб, десет дни след като той го бил оставил в Джазира, тръгнал на път начело на двайсет хиляди конници. Вървял, що вървял и стигнал до бойното поле. Изпратил началника на конниците си да види какво е станало. Той се върнал и му съобщил какво било станало между Гариб и брат му. Царят изчакал да се мръкне, тогава викнал: „Аллах е най-велик!“ срещу войскарите на неверниците и се втурнал с насочени мечове срещу тях.

Чул Гариб тези викове и запитал Сухейм ал-Лейл:

— Виж какви са тези войници и защо викат така?

Забързал Сухейм и разбрал, че цар Дамиг е пристигнал начело на двайсет хиляди конници и е нападнал в тъмнината. Върнал се Сухейм, казал на Гариб какво е направил чичо му, а той викнал на дружината си:

— Грабвайте оръжие, яхвайте конете, да помогнем на чичо!

Метнали се на конете войниците му, втурнали се срещу неверниците, с острите си мечове редиците им разтурили и още преди да се съмне, избили трийсет хиляди, пленили още толкова, а останалите се разпилели. Гариб посрещнал чичо си Дамиг, благодарил му за стореното, а той рекъл:

— А дали онова куче падна в клопката?

— Успокой се, чичо! — отговорил Гариб. — Той е вързан при мене!

Двамата царе влезли в шатрата, където държали пленените, но не намерили там Аджиб.

— Горко ви, къде е нашият враг? — обърнал се Гариб към стражите.

— Ти тръгна и ние тръгнахме след тебе! — отговорили те. — Никой не остана тук да го пази!

… А бягството на Аджиб бил устроил неговият слуга Саяр. Той се бил смесил с войниците и когато видял, че Гариб тръгва, без да остави никаква стража да пази брата, поизчакал, промъкнал се при Аджиб, понесъл го на гръб и избягал към пустинята. Носил го слугата до сутринта на следващия ден и накрая стигнал до извор, до който растяло ябълково дърво. Снел го от гърба си, измил лицето му. Отворил очи Аджиб, видял до себе си Саяр и му рекъл:

— Саяр, отведи ме в Куфа, за да събера нови конници, войскари и войници и да разбия врага си!

Саяр се поразходил, убил един щраус, нарязал го, събрал съчки, стъкнал огнище, запалил огън, изпекъл месото, нахранил господаря си, напоил го с вода от извора и той дошъл на себе си. Саяр наминал към някакъв бедуински стан, откраднал от там кон, довел го при Аджиб, качил го на гърба му и тръгнали към Куфа. Вървели, що вървели, докато наближили града. Излязъл наместникът да посрещне цар Аджиб. Влезли в двореца, Аджиб извикал мъдреците си и им наредил:

— Излекувайте ме, ама гледайте да е за по-малко от десет дни!

Лекували мъдреците Аджиб и той се съвзел след болките и мъченията. През това време наредил на везира си да напише писмо до всичките му наместници. Той написал двайсет и едно писма и сам ги изпратил, а те събрали войски и тръгнали към Куфа…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Гариб пратил хиляда юнаци да търсят Аджиб по всички пътища. Цял ден и цяла нощ го търсили, но нито следа от него не открили. Върнали се при Гариб и му съобщили. Повикал той Сухейм, но не го намерил. Изплашил се Гариб да не би да са го достигнали превратностите на времената, много се разтревожил, но точно тогава Сухейм влязъл при него и целунал земята пред нозете му. Скочил Гариб от радост и запитал:

— Къде беше, Сухейм?

— Царю! — отговорил Сухейм. — Аз стигнах до Куфа и видях, че Аджиб се е добрал до трона си, наредил е на мъдреците си да го излекуват, те са го лекували и излекували, а той е написал писма до наместниците си и те са надошли с войски!

Тогава Гариб наредил на войската си да тръгне на път. Потеглили към Куфа и видели пред стените на града войска като преляла река. Спрял Гариб срещу нея, опънал шатрите, развели знамената. Двете дружини разпалили огньове и оставили стражи до утрото. На сутринта Гариб станал, измил се, помолил се дважди за славата на отеца Ибрахим Халил и наредил барабаните да бият за бой. Барабаните гръмнали, знамената се развели, конниците железни доспехи стегнали, на конете се метнали, сабите насочили, на полето бойно изскочили. Първи в битката се хвърлил цар Дамиг. Наперено се появил между двете дружини и така заиграл с два меча и с две копия, че и двете дружини му се дивили.

— Има ли юнак тук да ми се покаже, как да се бие, аз ще му докажа! — викнал той. — Аз съм цар Дамиг, брат на цар Кандамар!

Изскочил конник измежду неверниците — сякаш искра отскача от огън — и се спуснал безмълвно към Дамиг. Царят го посрещнал с меч насочен, промушил гърдите му, острието изскочило от плешката му. Появил се втори — убил го, после трети — и него, и така, докато избил седемдесет и пет. Спрели да излизат насреща му мъже и юнаци. Викнал неверният Аджиб на хората си:

— Горко ви, дружина! Щом му излизате един по един, няма да остане никой! Спуснете се всички заедно, облекчете от телата им земите на царството, нека конските копита им смажат главите!

Развял той голямото знаме. Гърди с гърди мъжки се слели, кръв на реки по земята се леела, благият бог зараздавал присъди — всекиму той справедливо отсъдил, юнаци на смърт гърдите излагали, а пък страхливци от боя избягали, слънцето жарко с надежда поглеждали — вече на запад лицето не свежда ли? И така изтекъл денят и се спуснала тъмната завеса на нощта. Неверниците ударили барабани за отбой, но Гариб не приел и ги подгонил — колко глави паднали, колко нозе и ръце смазали, колко пешаци и ездачи погубили, колко стари и млади живота си изгубили! Така — до сутринта, когато неверниците се разбягали. Спрял Гариб пред портите на Куфа и наредил на глашатаите да съобщят в града да бъде спокоен и сигурен всеки, който се откаже да се кланя на идолите и се присъедини към Всезнаещия бог. Плъзнала мълвата по улиците. Всички, мало и голямо, приели исляма, после излезли пред Гариб и пак повторили своето заклинание. Той запитал къде са Мардас и дъщеря му. Казали му, че бил отворил стан зад Червената планина. Пратил да викнат Сухейм и рекъл:

— Я провери какво е станало с баща ти!

Метнал се той на коня си, изправил нагоре желязното си копие и тръгнал към Червената планина. Потърсил там племето си, но от него — ни вест, ни кост. Забелязал шейх бедуин, древен старец, забравил си годините. Запитал го къде е отишло племето, а той отговорил:

— Синко, когато Мардас чу, че Гариб идва към Куфа, много се изплаши, прибра дъщеря си, събра племето си, всичките си неволници и роби и тръгна към незнайни равнини и пустини!

Сухейм се върнал при брат си и му съобщил за станалото. Той пък седнал на бащиния си царски трон, отворил хазната и разделил парите между всички юнаци. Останал да живее в Куфа, но изпратил съгледвачи да открият какво е станало с избягалия Аджиб. Отново се събрали жителите на града и той ги обявил за свои поданици.

Един ден Гариб излязъл на лов със сто конници. Вървял, що вървял и стигнал до обширна красива долина. Небето било ясно, пренощували до сутринта, Гариб се измил, помолил се дважди. Изведнъж чул вик и силен шум, звън на оръжия и объркани крясъци.

— Я виж какво става там! — наредил Гариб на Сухейм.

Излетял той начаса, отишъл и видял шатри ограбени, коне полудели, харем пленен, деца плачат. Зърнал някакви хора и запитал:

— Какво е станало?

— Това е харемът на Мардас, главатарят на бени кахтан! — отговорили му те. — Ограбиха парите му и парите на стана му! Снощи Джамаркан уби Мардас, ограби богатствата му, плени родата му, присвои си всички богатства на дружината му. Джамаркан се занимава с набези срещу мирни хора. Той е силен и издръжлив, не могат да го победят ни бедуини, нито царе — той е злата сила по тези места!

Сухейм се върнал при брат си Гариб и му разказал какво е станало. Огън се наслоил върху огъня, бликнала в душата му ярост, той решил да си отмъсти. Тръгнали по следите на разбойниците, стигнали ги на удобно за бой място, втурнал се Гариб и при първия сблъсък избил двайсет и един юнаци, после спрял насред бойното поле и викнал:

— Къде е Джамаркан, пред мен да се покаже? Аз ще му дам да изпие чашата на съдбата и ще очистя от него лицето на земята!

Още не свършил думите си, и пред него излязъл Джамаркан. Бил като огромна бъчва, не!, като къс от планина с желязо обкована, толкова висок бил. Той се насочил към Гариб без думи и без душа като великан, без дори да го поздрави. Втурнал се към него Гариб и застанал насреща му като разярен лъв. Джамаркан носел копие от китайска стомана, толкова тежко, че планина с него да удари — и нея ще събори. Вдигнал го в ръка, замахнал да го стовари в главата на противника си, но Гариб се навел и копието се забило на половин лакът в земята. Гариб се прицелил на свой ред, ударил със своето копие Джамаркан, пробил шепата му и счупил ръката му, наклонил се под седлото си, по-бързо от мълния грабнал забитото копие, ударил с него Джамаркан през ребрата и той паднал на земята като гнила круша. Подхванал го Сухейм, овъртял въже около него и го повлякъл след себе си. Конниците на Гариб се втурнали срещу конниците на Джамаркан, избили петдесетима и останалите се разбягали. А Гариб слязъл от коня си и наредил да му доведат пленника. Джамаркан се поставил под негово покровителство.

— Разбойническо куче! — викнал Гариб. — Как смееш да грабиш по пътищата рабите на всевишния Аллах, без да се боиш от господаря на световете!

— А какво значи господар на световете? — запитал Джамаркан.

— Куче, а ти на какви идоли се кланяш?

— Господарю, аз си почитам богове, направени от тесто, масло и мед, но когато съм гладен, си ги изяждам и после си правя други!

Разсмял се Гариб и възкликнал:

— Нещастнико! Трябва да се кланяш само на всевишния Аллах, който е създал и тебе, и всичко живо, от него нищо не се скрива и той е всемощен!

— Но къде е този велик бог, за да му се кланям?

— Този бог се нарича Аллах! Той е, който е създал земята, небесата и дървесата, пуснал е да текат реките, създал е животните и птиците, рая и ада и се е скрил от човешките погледи, за да вижда, без да го виждат, защото стои над всеки поглед! Няма друг бог освен него!

Отворили се ушите на Джамаркановата душа, тръпки полазили по кожата му и той запитал:

— Господарю, а какво трябва да направя, за да се присъединя към онези, от които е доволен този велик бог?

— Кажи: „Няма бог освен Аллах и Ибрахим Халил е пратеник на Аллах!“

Повторил Джамаркан заклинанието и станал частица от ощастливените хора. Развързали го, той целунал земята пред Гариб, целунал и нозете му…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че докато те се разправяли така, изведнъж се надигнала вихрушка прах.

— Сухейм, виж каква е тази вихрушка! — наредил Гариб.

Литнал той като птица, след малко се върнал и казал:

— Това са хора от племето бени амир, роднините на Джамаркан!

— Иди и посрещни хората си! — наредил Гариб на Джамаркан. — Предложи им да приемат исляма! Подчинят ли се, ще има мир, откажат ли, ще ги срещна с меч!

Метнал се Джамаркан на коня си, излязъл насреща им, викнал им. Те го познали, наскачали от конете, затичали към него.

— Дружина! — рекъл им той. — Който ми се подчини, той ще се спаси, който не ще — ще го разсека с този меч!

— Нареди ни каквото желаеш, ние ще изпълним повелята ти!

— Повтаряйте след мен: „Няма бог освен Аллах и Ибрахим е възлюбленият на Аллаха!“

Те повторили заклинанието и запитали:

— Господарю, откъде знаеш такива думи?

Той им разказал какво му се било случило, и завършил:

— Знаете, че съм първи на света, който върти боен меч, че съм първи в бой и сеч! А ме плени човек слаб и неизвестен, който ме подложи на позор и безчестие!

Джамаркан ги отвел при Гариб, зарадвал се той и рекъл:

— Идете си в своя стан да разпространявате славния ислям!

— Господарю! — викнал Джамаркан. — Ние винаги ще бъдем с тебе, но нека да доведем харемите и децата си!

Върнал се Джамаркан с племето си в своя стан, изложили исляма пред харемите и пред децата си, те го приели до един, разглобили шатрите, повели конете, камилите и овцете и потеглили с Гариб към Куфа. Царят влязъл в двореца си, седнал на бащиния си престол. Ето че се върнали съгледвачите и му съобщили, че брат му се е добрал до Джалнад бен Каркар, господаря на град Оман и на земята Йемен. Гариб викнал на дружината си:

— Дружина, пригответе се да потеглите след три дни!

Той предложил на трийсетте хиляди, които бил пленил в предишните битки, да приемат исляма и след това да тръгнат с него на война. Двайсет хиляди се съгласили, но десет хиляди отказали и той ги избил до крак. Дошъл и Джамаркан с дружината си, Гариб го определил за главатар на войската си и казал:

— Джамаркан, поведи двайсет хиляди конници и тръгвай към страната на Джалнад бен Каркар, господаря на Оман!

Дружината оставила харемите и децата в Куфа и потеглила на път. Гариб огледал харема на Мардас и погледът му паднал върху Махдия, която била там. Той се развълнувал. На сутринта седнал на царския трон, наградил чичо си Дамиг и го направи свой наместник за цял Ирак, докато се върне от битката с брат си, и му предал и Махдия да я пази. Потеглил с двайсет хиляди конници и десет хиляди пешаци към земята Оман и страната Йемен…

А Аджиб вече бил стигнал до Оман с разгромената си дружина. Джалнад бен Каркар наредил на съгледвачи да отидат и да видят кой пристига. След малко те се върнали и съобщили, че това е дружината на цар Аджиб, господаря на Ирак. Зачудил се Джалнад от появата на Аджиб по неговите земи, но наредил на хората си:

— Излезте и го посрещнете!

Излезли те, посрещнали Аджиб и му вдигнали шатра пред градските порти. Явил се Аджиб пред Джалнад с разплакани очи и тъжно сърце. Една от братовчедките на Аджиб била женена за Джалнад и той имал от нея деца. Като видял шурея си в това състояние, той го запитал какво е станало с него. Разказал му Аджиб всичко и завършил:

— Царю, брат ми Гариб нарежда на народа да се кланя на някакъв бог на небесата, забранява им да се кланят на своите богове!

Джалнад се разгневил и викнал:

— Кълна се в слънцето, което дава светлина, че ще направя бездомни всички в братовата ти дружина! Къде са те, колко са?

— Оставих ги в Куфа! — отговорил Аджиб. — Бяха петдесет хиляди конници!

Викнал цар Джалнад на везира си Джауамрад и на дружината си:

— Вземайте седемдесет хиляди конници и тръгвайте към Куфа при тези мюсюлмани! Доведете ми ги живи!

И Джауамрад потеглил с войската. Пътувал ден, два, три, та цели седем дни. Войската му стигнала долина с плодни дървета и потоци. Но ето че измежду дърветата изскочил конник с броня ръждясала и зачервен от кихане нос, който му викнал:

— Я спри, разбойнически парцал! Сваляй бронята, хвърляй оръжието, слизай от коня, за да си спасиш живота!

Причерняло пред очите на Джауамрад, той се втурнал срещу противника си — а това бил Джамаркан — и му креснал:

— Как може да препречваш пътя на мен, везира на Джалнад бен Каркар! Тръгнал съм с войската да заловя Гариб и дружината му, да ги вържа и да ги изправя пред своя цар!

— Брей, че ме стресна! — възкликнал Джамаркан и се спуснал срещу противника си.

… Джамаркан, който бил тръгнал с племето си от Куфа, вървял цели десет дни, а на единайсетия се спуснали в тази долина; Там срещнал Джауамрад, тръгнал насреща му, замахнал с меча, разсякъл го на две, изчакал първите редици на войниците си да го настигнат, казал им какво е станало, и наредил:

— Разделете се така, че всеки пет души да изглеждат като пет хиляди. Обкръжете долината от двете страни! Чуете ли вика ми, нападайте и удряйте с мечовете!

Всеки водач се върнал при хората си и им казал какво да правят. Било на разсъмване, разделили се на две и обкръжили долината. Джамаркан и хората му от бени амир нападнали и закрещели:

— Аллах е най-велик!

И отекнали планините и хълмовете, отзовало се сухото и суровото: „Аллах е най-велик!“ Объркали се неверниците откъде идва този вик, започнали в предутринната тъмнина да се удрят един друг с мечове. Спуснали се мюсюлманите като искри пращящи и се виждали само глави летящи, кръв течаща и мъже търчащи. Изпогинали две трети от неверниците. Останалите, разбити и победени, се пръснали из пустинята. Били пленени седем хиляди. Двайсет и шест хиляди успели да избягат, но повечето били ранени. Събрали пленените коне, оръжия, брони и шатри и Джамаркан ги изпратил с хиляда конници в дар на Куфа…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че след битката Джамаркан и воините му предложили исляма на пленените. Те го приели. Развързали ги, запрегръщали ги и им се радвали. Пораснал броят на Джамаркановата войска. Той разрешил на дружината си да почине един ден и една нощ, а на следващата сутрин продължил пътя си към страната на Джалнад бен Каркар…

А хиляда конници се върнали в Куфа и разказали на цар Гариб за станалото. Той се зарадвал, развеселил се и се обърнал към планинския гул:

— Вземи двайсет хиляди души и тръгвай след Джамаркан!

… По това време разгромените неверници вече били стигнали до града. Всички плачели и молели за пощада.

— Какво ви се е случило! — викнал им Джалнад и когато му разказали за станалото, креснал: — Горко ви! И колко бяха?

— Царю на времената, бяха двайсет байрака и под всеки байрак по хиляда юнака!

— Нека слънцето не ви дава благодат! Двайсет хиляди да ви бият! Че вие бяхте седемдесет хиляди, а само Джауамрад струваше три хиляди воини на бойното поле! — с огромна мъка измъкнал меча си и наредил на стражите: — Предавам ги на вас! — размахали те мечовете над победените, погубили ги и ги хвърлили на кучетата. — Поведи сто хиляди конници, тръгвай към Ирак и го разруши до основи! — викнал Джалнад на сина си.

Синът на цар Джалнад се казвал Курджан. Нямало в бащината му войска по-ловък от него. Сам излизал срещу три хиляди конници. Събрал той шатрите си, разбързали се юнаците, грабнали оръжията, навлекли ризниците и се подредили един до друг. Вървяла войската му единайсет дни и ето че пред тях се вдигнал облак прах.

— Вижте какъв е този облак! — викнал той на съгледвачите.

Затичали се те, видели байраците, върнали се при Курджан:

— Емире, това е прах изпод копитата на мюсюлманските коне!

— Преброихте ли ги? — запитал радостно Курджан.

— Двайсет байрака бяха!

— Кълна се във вярата си! — възкликнал Курджан. — Никой да не вади меч срещу тях! Аз ще изляза сам насреща им и главите им ще се търкалят под копитата на коня ми!

А този прах бил от войската на Джамаркан. Той огледал войските на неверниците и видял, че са като преляла бреговете си река. Наредил на дружината си да спре и да разпъне шатрите. Слезли, побили знамената. И неверниците слезли от конете си и разпънали шатрите.

— Облечете ризниците си! — наредил им Курджан. — Оръжието да е в ръцете ви! Ще си легнете с него! Когато нощта навлезе в последната си третина, ще се метнем на конете и ще размажем тази малочислена тълпа!

Но един от съгледвачите на Джамаркан бил наблизо и чул какво замислят неверниците. Върнал се и му съобщил, а той наредил на юнаците си:

— Вземайте оръжието! Щом се мръкне, доведете тук мулетата и камилите! Донесете чанове, железни топузи и звънци и ги окачете на шиите на животните!

Те водели със себе си повече от двайсет хиляди камили и мулета. Изчакали неверниците да заспят и Джамаркан наредил на дружината си да яхне конете.

— Подгонете камилите и мулетата към неверниците! Мушкайте ги с остриетата на копията!

Направили те каквото им наредил, и подгонили всички камили и мулета към шатрите на враговете. Зазвънели чановете, топузите и звънците. Ужасени от този нечуван трясък, конете на неверниците се откъснали от коневръзите и замачкали шатрите заедно със спящите в тях. Скочили враговете, грабнали оръжията, заудряли своите — и повечето се избили един друг. После се окопитили и не зърнали нито един убит мюсюлманин. Разбрали, че са победени с хитрост. Понечили да подновят битката, но ето че пак прашна вихрушка се извила, земята покрила, сякаш във висините се вцепенила и за небесата се залепила. Блеснали под облака железни шлемове и ризници, а в тях — най-могъщи юнаци, облечени в брони от индийска стомана, в ръцете им — най-остри копия. Всяка дружина пратила съгледвачи, те се вмъкнали под пушилката, върнали се и съобщили, че са мюсюлмани.

А това била изпратената от Гариб дружина на планинския гул. Сам той вървял пред войската си и стигнал до стана на храбрите мюсюлмани.

Тогава Джамаркан с дружината си се втурнал, нападнали неверниците, измъкнали мечове остри, насочили копия тънки. Почернял денят, ослепели очите от праха, юнаците нападали, страхливците бягали и се леела кръв. И така се сражавали, докато изтекъл денят и нощта спуснала черно покривало. Разделили се двете дружини, върнали се по шатрите си, хапнали, починали. Стопила се тъмнината, усмихнала се зората. Мюсюлманите произнесли утринната си молитва и пак тръгнали на бой. Курджан видял, че две трети от хората му са избити, а още много имало ранени. Той заговорил:

— Дружина, утре аз сам ще изляза на бойното поле в битка на живот и смърт и ще избия най-юначните врагове!

Двете войски се метнали на конете, високо закрещели, оръжията си измъкнали, копията насочили и се приготвили за битка и сеч. И пръв излязъл да се бие Курджан, който викал:

— Нека ми излезе някой юнак, а не някой мързелив слабак!

А Джамаркан и Саадан Гула го гледали под байраците.

Изскочил воин от бени амир и застанал срещу Курджан на бойното поле. Заблъскали се двамата като настървени овни. Курджан успял да се наведе, хванал го за полата на ризницата, дръпнал го и му смъкнал бронята, съборил го на земята. Вързали го неверниците и го отвели в стана си. Завъртял се Курджан, пак призовал на двубой, излязъл му втори воин — той пленил и него. Така пленявал воин след воин и до пладне вече бил пленил седмина. Викнал тогава Джамаркан така, че разтърсил цялото бойно поле и го чули и двете дружини. Спуснал се той срещу Курджан с юнашко сърце и запял следната песен:

Юнак съм аз неустрашим на име Джамаркан!

Бои се всеки воин днес от мощния ми стан!

   Рушил съм крепости безброй, безчет мъже избих

   и плачат днес безчет жени от моя меч и щит!

А ти, Курджан, тоз грешен път веднага остави

и към Всевишния ни бог се присъедини,

   че той морето е създал, издигнал планини,

   отворил ведри небеса! Всесилен е, помни!

Исляма който е приел — той в рая е приет,

от него всякаква вина ще падне без отчет!

Курджан се разгневил, изръмжал, слънцето и луната наругал и срещу Джамаркан полетял със следната песен:

Аз съм Курджан — юнак на времената!

Лъвът от мен се крие, щом зърне стремената

           на моя кон! Превзех аз крепости безброй,

           бои се всеки рицар да почне с мене бой!

А ако ти не вярваш, юнако Джамаркан,

излез на бой със мен! Ще паднеш в кръв облян!

Джамаркан се спуснал към него. Били се, що се били, минало пладне, започнало да се мръква. Тогава Джамаркан замахнал силно срещу Курджан, забил копието в гърдите му и го съборил на земята. Завързали го мюсюлманите като подивяла камила. Когато неверниците видели, че господарят им е пленен, ги обхванала ярост. Те се втурнали срещу мюсюлманите, за да отърват владетеля си. Застанали пред тях мюсюлманските юнаци, затъркаляли ги по земята, а останалите се разбягали да се спасяват и мечовете ги удряли по гърбовете. Преследвали ги, докато ги разпръснали из планини и пустини. После се върнали при плячката, а тя била много коне, шатри и други богатства! Джамаркан предложил на Курджан да приеме исляма, но той отказал. Тогава отсекли главата му, наболи я на копие и продължили пътя си към Оман.

Разбитите неверници донесли на цар Джалнад вестта за смъртта на сина му и за гибелта на войската му. Той хвърлил короната си на земята и викнал на своя везир:

— Напиши писмо до всички наместници и им нареди да съберат всички мечоносци, копиеносци и стрелци и да ги доведат тук!

Написал везирът писмата, разпратил ги. Наместниците стегнали войска огромна от сто и осемдесет хиляди души, шатри, камили и коне. Но още не били потеглили, ето че довтасали Джамаркан и Саадан Гула със седемдесет хиляди конници. Когато Джалнад зърнал мюсюлманите, зарадвал се и викнал:

— Кълна се в слънцето, няма да оставя камък върху камък от вражите огнища, жив няма да оставя, който да съобщи за съдбата на враговете! — после се обърнал към Аджиб: — Ти, иракско куче, ни домъкна всичко това! Кълна се в бога си, не победя ли врага си, чака те най-жестока смърт!

Аджиб започнал да кори себе си. Изчакал мюсюлманите да опънат шатрите си. Мръкнало се. Той бил събрал останалите живи от рода си и им заговорил:

— Братовчеди! И аз, и Джалнад здравата се изплашихме от появата на мюсюлманите! Той няма сила да ни закриля нито от брат ми, нито от когото и да е! Мисля, че трябва да се изтеглим, когато всички заспят, и да отидем при цар Яаруб Кахтан — той има повече войници и по-силна власт!

Изслушали думите му и се съгласили с него. Той наредил да запалят огньове пред шатрите и да се изтеглят под завесата на нощната тъмнина. Те направили каквото им бил наредил, потеглили и когато се съмнало, били вече в далечни земи.

Събудил се и Джалнад заедно с двеста и шейсетте си хиляди воини. Ударили барабаните за нападение, подредили се дружините за сражение. Застанали Джамаркан и Саадан Гула начело на четирийсетте си хиляди конници. Приготвили двете войски мечове и копия. Излязъл напред Саадан Гула. Изскочил юнак между неверниците, той го убил и викнал на синовете и слугите си:

— Запалете огън и ми изпечете този леш!

Направили те каквото им наредил, подали му го изпечен, той го налапал и го схрускал с костите. Уплашили се неверниците, не искали да се бият със Саадан, но Джалнад викнал на дружината си:

— Убийте този проклетник!

Излязъл един началник между неверните — Саадан го убил. И продължил да убива, докато избил трийсетима. Проклетите неверници отказали да излизат насреща му и викали:

— Че кой може да се бие с гулове и джинове!

— Да го нападнат сто конници и да ми го доведат жив! — креснал Джалнад. Излезли сто конници, спуснали се срещу Саадан с насочени мечове и копия. Той застанал пред тях. Замахнал веднъж с меча си и отсякъл главата на сума хора. Тогава Джалнад викнал на десет началници, всеки от които бил начело на хиляда конници:

— Удряйте по коня му със стрели!

Десет хиляди конници се спуснали срещу Саадан. Джамаркан и мюсюлманите видели, че неверниците се втурват вкупом срещу него, и се спуснали насреща им. Но още не били стигнали до гула, когато конят под него паднал убит и враговете го пленили. Били се мюсюлманите с неверниците, докато денят се стопил.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че неверниците изгубили много войници, но Джамаркан и дружината му се върнали натъжени от загубата на Саадан.

— Войскари! — викнал им той. — Аз ще изляза на бойното поле и с моя меч ще съм готов за бой и сеч! Ще избия много юнаци, много жени ще разплача и в името на бога ни ще отърва Саадан!

Прибрал се и Джалнад в шатрата си, седнал на царския си трон. Наредил да му доведат Саадан и му креснал:

— Куче на кучетата! Разбойник нищожен! Кой уби сина ми Курджан?

— Уби го Джамаркан, началник на войската на цар Гариб! — отговорил Саадан. — Пък аз го изпекох и го изядох, защото бях гладен!

Джалнад наредил да му отсекат главата. Дошъл палачът и пристъпил към Саадан. Тогава планинският гул напънал въжетата и ги скъсал, скочил към палача, грабнал меча от ръцете му, замахнал срещу него и главата му отхвръкнала. Припнал към Джалнад, но царят скочил от трона и побягнал.

Саадан избил двайсетина от царската свита, останалите се разбягали. Затичал се гулът, като размахвал меча, а те му отваряли път. Удрял той, докато изскочил от стана и се затичал към мюсюлманите.

А те, като чули шума в стана на неверниците, си помислили: „Абе да не им е дошла помощ!“ И докато им стане ясно всичко, ето че сред тях се появил самият Саадан. Най-много между всички се зарадвал Джамаркан. А оцелелите неверници се върнали със своя цар в шатрата му след бягството на Саадан и царят рекъл:

— Кълна се в слънцето, което свети, и в подвижните планети, на деня в светлината, на нощта в тъмнината! Мислех си дали няма да приема исляма, ако попадна в ръцете им! Но да ме изяде този, сякаш съм жито, ечемик или друго зърно — това не съм си помислял!

— Царю! — заговорила свитата. — Много неща сме виждали, но такива, каквито ги върши този гул, не сме!

— Дружина! — рекъл им той. — Съмне ли се, грабвайте оръжията, яхнете конете и ги смачкайте!

Събрали се мюсюлманите, радостни от победата и от спасяването на Саадан Гула.

— Утре аз ще ви покажа на какво съм способен и какво подхожда на такива като мене! — рекъл Джамаркан. — Кълна се в Ибрахим Халил, че ще ги избивам най-безпощадно!

На сутринта двете дружини се метнали на конете. Първи измъкнал Джамаркан меч, подкарал коня буен. Пожелал и Джалнад да излезе пред дружината си, но точно тогава облак прах закрил небесата, покрил земята, затъмнил светлината, четири вятъра го развели — на четирите страни поели и всички под него видели храбреци юнаци с мечове блестящи, с копия искрящи, мъже като лъвове — нищо не ги плаши. Двете дружини, като съзрели облака, се отдръпнали, царете пратили съгледвачи да видят от кое племе са тези. Съгледвачът на неверниците съобщил на своите, че са мюсюлмани, водени от цар Гариб. Съгледвачът на мюсюлманите пък дотичал при своите и съобщил, че идва цар Гариб начело със своята дружина. Зарадвали се всички, посрещнали царя си, поздравили го и го заобиколили.

Поздравил ги и Гариб, зарадвал им се. Прибрали се при шатрите си, вдигнали му паланкин, забили знамената. Седнал царят на трона си, а държавните първенци му разказали какво било станало със Саадан…

Неверниците също се събрали, потърсили Аджиб, но не го намерили нито сред тях, нито в шатрите му. Съобщили на Джалнад бен Каркар за бягството му, той скочил, стиснал юмруци и креснал:

— Кълна се в слънцето лъчисто! Той бе просто едно подло куче, което избяга със злото си племе! А тези врагове може да бъдат отблъснати само в силна битка!

Двете войски дочакали утрото. Просветнало и слънцето осветило главите на будни и спящи. Помолил се Гариб на бога на Ибрахим Халил, написал писмо и по брат си Сухейм го пратил до неверниците.

Стражите се затичали при Джалнад и му съобщили за пратеника на Гариб.

— Доведете го! — наредил той, а когато го довели, запитал: — Кой те праща?

— Цар Гариб, поставен от Аллах начело на араби и перси! — отговорил той. — Ето писмото му! Той чака отговор!

Взел Джалнад писмото, отворил го и прочел в него следното: „В името на Аллаха, милостивия и милосърден, най-първия единствен и най-велик бог, който знае всичко, бога на Нух, Салих, Худ и Ибрахим! Ти, Джалнад, трябва да се кланяш само на единствения непобедим Аллах, създателя на деня и нощта и на въртящия се небосвод, на онзи, който ни изпрати пречистите пророци. Няма друга вяра освен вярата на Ибрахим Халил! Приеми исляма и ще се спасиш от острия ми меч на този свят и от мъката на огъня — в отвъдния! Отхвърлиш ли исляма — ще се радваш на руини, на домове разрушени и желания разбити! И ми изпрати Аджиб, за да отмъстя за баща си и майка си!“

Прочел Джалнад писмото и рекъл на Сухейм:

— Кажи на господаря си, че Аджиб избяга с дружината си и не знаем къде е отишъл! И че Джалнад няма да се откаже от вярата си! Утре ще водим битка!

Върнал се Сухейм при брат си и му съобщил какво се случило. Грабнали мюсюлманите оръжието, ударили барабаните за бой — земята изгубила покой. Тръгнал всеки конник и юнак — нямало измежду тях страхлив слабак! Развели се знамената, затреперила земята. Пръв излязъл пред всички Джамаркан. Извел той коня си на бойното поле и викнал:

— Кой ще посмее тук да се покаже? Аз убих Курджан бен Джалнад! Кой ще отмъсти за своя брат?

Джалнад, като чул да се споменава името на сина му, викнал на хората си:

— Ей, вие, нещастници! Доведете ми този конник, който е убил сина ми да му изпия кръвчицата!

Втурнали се срещу него сто юнаци, Джамаркан избил повечето от тях, а емира им повалил на земята. Джалнад викнал на дружината си:

— Нахвърляйте се срещу него като един!

Залюлели се страшно знамената, сблъскали се хора — брат с брата, спуснали се и Гариб, и Джамаркан с воините си, двете дружини се сблъскали, сякаш две морета се разпенили. Копия и мечове се завъртели, телата на войниците се разпилели, всички царя на смъртта видели, облаци от прах се дигнали, очите цяла нощ не мигнали…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че след битката Гариб седнал на трона си и казал:

— Тревожа се от позора, който ми причини бягството на това куче Аджиб! Не знам къде е отишъл! Ако не го настигна и не си отмъстя — така ще си умра от този позор!

Целунал брат му Сухейм ал-Лейл земята пред него и рекъл:

— Царю, нека се промъкна до войската на противника и да разбера какво е станало с Аджиб!

Облякъл Сухейм дрехи на неверник и се добрал до шатрите на врага. Всички спели, само стражите били будни. Той се промъкнал край тях и влязъл в паланкина, където спял царят. Около него нямало никого. Той тихичко го упоил с димящо омайно биле. Довел някакво муле, увил царя в чаршаф, натоварил го на мулето, покрил го с рогозка и тръгнал към шатрата на Гариб. Влязъл при царя. Никой от събраните не го познал, всички викнали:

— Кой си ти?

Засмял се Сухейм, открил лицето си и тогава го познали.

— Какво си донесъл, Сухейм? — запитал Гариб.

— Това е Джалнад бен Каркар, царю! — отговорил Сухейм.

Натъркал лицето на Джалнад с оцет и тамян, омаята изхвръкнала през носа му, той отворил очи, забелязал, че е между мюсюлманите, и възкликнал:

— Ама че противен сън! — затворил очи и пак заспал.

Сухейм го ритнал и викнал:

— Отвори очи, нещастнико! Ти си пред цар Гариб бен Кандамар, царя на Ирак!

— Царю, поставям се под твое покровителство! — възкликнал Джалнад. — Никаква вина нямам! Роднината ми ме въвлече в тая война, а избяга!

— Знаеш ли накъде може да е тръгнал? — запитал Гариб.

— Не, кълна се в лъчистото слънце, не знам!

Гариб наредил да го оковат и да го пазят. Всички началници се прибрали по шатрите си. Върнал се и Джамаркан при своите и им казал:

— Братовчеди! Ще ми се тази нощ да направя нещо, което да ме възвиси пред цар Гариб! Вземете оръжията си! Ще стъпвате леко — мравка да не ви усети! Разделете се между шатрите на неверниците! Чуете ли ме да викна „Аллах е най-велик!“, викнете и вие с пълен глас. Поизчакайте и тръгнете към градските порти!

Всички изчакали до полунощ, разпръснали се между неверниците. Тогава Джамаркан ударил с меча по щита си и викнал:

— Аллах е най-велик!

Разтърсили се от вика и долината, и планината, и пясъците, и хълмовете, и в града домовете. Събудили се неверниците, стреснали се, втурнали се, завъртели мечове един срещу друг. Поизчакали мюсюлманите, а после се втурнали срещу градските порти, избили пазачите, влезли в града и го овладели заедно с всичките му богатства и хареми.

Щом цар Гариб чул гласовете, които възхвалявали Аллах, метнал се на коня, яхнали ги и войниците му. Сухейм притичал напред да види какво става, и забелязал Джамаркан с Бени Амир как се втурват срещу неверниците и решават съдбите им. Но ето вече съмнало, слънцето изгряло и със светлината си дружините огряло. Враговете се втурнали към града си, но там насреща им излязъл Джамаркан с родата си и те се оказали обкръжени. Избили безброй хорица, останалите се пръснали по равнини и пустини. Влязъл цар Гариб в двореца на Джалнад в град Оман, седнал на трона му и наредил да му доведат победения цар. Довели го стражите, предложил му да приеме исляма, но когато той отказал, наредил да го заковат на градските порти. После започнали да го замерват със стрели, докато заприличал на таралеж и издъхнал. А Гариб дарил богато Джамаркан и рекъл:

— От днес ти си повелител и господар на тази страна, защото ти и твоите мъже го превзехте!

Целунал Джамаркан нозете на Гариб, благодарил му и му пожелал вечни победи, слава и благоденствие. Отворил Гариб хазните на Джалнад, разделил богатствата между първенците, началниците и бойците, оставил и на загиналите за синовете и дъщерите. Делбата продължила цели десет дни!

Но като си спял една нощ, Гариб видял насън ужасно видение. Събудил се обзет от страх, събудил брат си Сухейм и му рекъл:

— Видях в съня си, че сме в някаква много широка долина. Спуснаха се две хищни птици — по-големи в живота си не бях виждал. Нозете им — като дървесни стволове, заострени като колове. Те ни нападнаха, аз се изплаших и се събудих!

— Царю! — казал Сухейм. — Това ще да е голям враг, пази се от него!

Гариб не могъл да заспи до сутринта, а когато се съмнало, поискал да му доведат коня.

— Къде отиваш, братко? — запитал Сухейм.

— Стегна ми се душата! — отговорил Гариб. — Искам да се поразходя десетина дни, че да се поотпусна!

— Вземи със себе си сто юнаци! — посъветвал го братът.

— Не, ще тръгнем само двамата!

Яхнал коня си и двамата със Сухейм минали през долини и равнини, пътували от долина в долина, от равнина в равнина, докато стигнали до голяма долина с много плодни дървета и потоци, цветя цъфнали, птици чуруликали в клоните — славей лее трели, гълъб нежно гугука, кос с глас си дрямката отвява, черен дрозд като човек бърбори, пеят гургулица и кеклик, папагал повтаря песента им с най-чист език. Всички плодове по дърветата били ядивни и от едри по-едри. Хапнали двамата от плодовете, пийнали вода от потоците и поседнали под сянката на дърветата. Налегнала ги дрямка, заспали, а блажен е, който не спи! Както си спели, ето че два огромни марида се спуснали над тях, всеки метнал по един на плещите си и се издигнали във висините. Събудили се Гариб и Сухейм и се видели между небето и земята. Погледнали кой ги носи, и видели двата марида — единият имал кучешка глава, а другият — маймунска, като палми огромни, с коси като конски опашки и нокти като на лъвове.

… А това се случило поради следното: Имало един цар на джиновете, който се казвал Мараш, а той имал син на име Саик, който обикнал неволница от джиновете, която се казвала Наджма. В тази долина Саик и Наджма си устройвали срещите, като приемали образите на птици. Гариб и Сухейм ги видели, помислили, че наистина са птици, метнали им по стрела, но улучили само Саик. Домъчняло на Наджма за любимия й, грабнала го и полетяла от страх да не й се случи същото. Стигнала портата на бащиния му дворец. Щом видял забитата в гърба му стрела, цар Мараш викнал:

— Кой направи това с тебе, синко!

— Татко, човек ме уби в Долината на изворите! — рекъл Саик. Не довършил думите си, когато душата му отлетяла.

Царят раздрал лицето си от мъка и викнал на двама от своите мариди:

— Идете в Долината на изворите и ми доведете всекиго, когото намерите там!

Литнали маридите, стигнали до Долината на изворите, забелязали спящите Гариб и Сухейм, грабнали ги и ги понесли към цар Мараш.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че щом се изправили пред Мараш, Гариб и Сухейм видели, че на царския си трон той е като огромна планина, а тялото му има четири глави — на лъв, на слон, на тигър и на пантера. Маридите оставили братята пред него и рекли:

— Ето тези двамата намерихме в долината!

Царят гневно ги изгледал, от ноздрите му изскочили искри.

— Кучета човешки! — креснал той. — Вие убихте чедото ми!

— Че кой е синът ти! — възкликнал Гариб. — Никакъв твой син не сме виждали! Кълнем се в Аллаха!

— Не бяхте ли вие двамата, които в Долината на изворите зърнахте сина ми в образа на птица, метнахте по него стрели с лъковете си и го погубихте? — запитал царят.

— Не помня да сме го убивали! — отговорил Гариб.

Когато Мараш чул, че Гариб се кълне във всевишния Аллах, разбрал, че е мюсюлманин. А сам той се кълнял на огъня.

— Донесете моята богиня! — наредил той на стражата си.

Донесли му златен мангал, сложил го той пред себе си, запалил огън, хвърлил благовония, блеснал ярък зелен пламък, след него — син, после — жълт и на него се поклонили царят и всички, които били там. Вдигнал царят глава, видял, че братята стоят прави и не се кланят, и креснал:

— Вие защо не се кланяте?

— Горко ви, нещастници! — възкликнал Гариб. — Човек може да се кланя само пред владетеля, на когото всички сме раби, на онзи, който изважда видимото от нищото и го заставя да съществува, вади вода от сухия камък, вдъхва нежност у родителя към чедото му!

Очите на Мараш се обърнали от учудване върху тила и той викнал на хората си:

— Вържете тези кучета и ги приближете към моята богиня!

Вързали Сухейм и Гариб и току да ги хвърлят в огъня, когато някакъв балкон в двореца рухнал върху мангала, той се строшил и огънят изгаснал.

— Аллах е най-велик! — възкликнал Гариб.

— Ти си магьосник! — креснал царят.

— А ти си луд! — отвърнал му Гариб.

Мараш закрещял, заревал, огъня си наругал и викнал:

— Ще ви погубя в името на моята вяра!

Наредил да ги затворят. Извикал сто марида и им наредил да донесат много цепеници и да ги запалят. Вдигнал се висок пламък, който горял до сутринта. Мараш възседнал слон със златно седло, обшито със скъпоценности. Заобиколили го племената на джиновете. Довели Гариб и Сухейм. Когато видял огромните пламъци, те помолили да им помогне Аллах. Изведнъж от запад до изток огромен облак покрил небето, завалял дъжд и изгасил огъня. Изплашил се царят и със свитата си влязъл в двореца.

— Какво ще кажете за тези двама човеци? — обърнал се той към големците си.

— Царю — отговорили те, — ако правото не бе на тяхна страна, това с огъня нямаше да се случи. Мислим, че са искрени!

— А за мен стана ясно къде е истината! — рекъл царят. — Кланянето пред огъня е празна работа! Ако той бе богиня, тя щеше да спре дъжда над себе си, който го угаси, или пък да подпре камъка, който строши мангала! Аз повярвах в този бог! Вие какво ще кажете?

— Царю, ние те следваме! — рекли всички.

Царят извикал Гариб и Сухейм при себе си, прегърнал ги и ги целунал между очите. Цялата свита се спуснала към двамата братя да целуват ръцете и главите им. После цар Мараш седнал на трона, сложил Гариб от лявата си страна, а Сухейм — от дясната и рекъл:

— Какво трябва да кажем, за да станем мюсюлмани?

— Кажете: „Няма бог освен Аллах и Ибрахим е възлюбленият на Аллах!“ — казал Гариб.

И царят със свитата си приел исляма. Гариб ги научил как да се молят, после си спомнил за племето си и въздъхнал.

— Царю, аз имам много врагове! Боя се да не нападнат народа ми.

Той му разказал всичко, което се било случило между него и брат му Аджиб, и цар Мараш рекъл:

— Царю на човеците! Аз ще пратя някои от хората си, които да видят какво е станало с народа ти! А теб няма да те пусна да си ходиш, докато не се нарадвам на лика ти!

Той извикал двама марида — единият се казвал Кулиджан, а другият — Куриджан. Явили се те, целунали земята пред него и той им наредил:

— Идете в Йемен и вижте какво е станало с тамошните войскари!

Те излетели към Йемен.

… А мюсюлманските войници се били събрали онова утро в двореца на царя, за да си служат службата, но слугите им рекли:

— Царят и брат му от вчера яхнаха конете и излязоха!

Тръгнали началниците по долини и планини, все по следите вървели, стигнали до Долината на изворите, намерили изоставени нещата на Гариб и Сухейм, а конете им пасели наоколо.

— Царят е изчезнал! — рекли войскарите. — Дано вярата на Ибрахим Халил ги спаси!

За три дни нищо не открили. Викнали съгледвачи. Те тръгнали по градове, крепости и твърдини, за да разберат какво е станало с техния цар. Всеки тръгнал в някаква посока…

… А там имало и съгледвачи на Аджиб. Чули те какво е станало с брат му. Зарадвал се той, че Гариб е изчезнал. Отишъл при цар Яаруб бен Кахтан и наел от него двеста хиляди воини. Потеглил с тази войска и спрял пред град Оман. Излезли насреща му Джамаркан и Саадан, били се, що се били, но много мюсюлмани били погубени и те се прибрали в града, затворили портите и укрепили стените.

Но ето че се появили двата марида Кулиджан и Куриджан и видели, че мюсюлманите са обкръжени, изчакали да се мръкне и се втурнали срещу неверниците с измъкнати джински мечове, всеки меч, дълъг дванайсет лакътя, скала да ударят — ще се разцепи.

— Аллах е най-велик! — викнали джиновете. — Горко на всеки, който не приеме вярата на Ибрахим Халил! Ние сме стражи на цар Гариб, приятеля на цар Мараш, царя на джиновете!

Ударили те по неверниците, огън изскачал от устата и ноздрите им и ги заизбивали. И така въртели мечовете, докато нощта преполовила. На неверниците им се сторило, че всички планини наоколо са ифрити, и хукнали да бягат. И най-напред бягал цар Аджиб…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че мюсюлманите се зачудили какво е станало с неверниците, и много се изплашили от джиновете. А те продължавали да секат неверниците, подгонили ги из равнини и пустини — от двеста хиляди успели да се изплъзнат само петдесет. Двата марида отишли при мюсюлманите и им рекли:

— Войскари! Вашият господар Гариб и брат му Сухейм ви пращат поздрави! Те са гости на Мараш, царя на джиновете, и скоро ще се върнат при вас!

Зарадвали се мюсюлманите, като чули, че Гариб е жив и здрав. Двата марида се върнали при царя си и му разказали какво се било случило в Йемен. Цар Мараш ги възнаградил за доброто дело. Успокоила се душата на Гариб.

— Братко! — рекъл му цар Мараш. — Искам да ти покажа земите си и града на Яфет, сина на Нух!

Довели коне и заедно с хиляда марида полетели над долини и равнини, докато стигнали града на Яфет бен Нух. Младо и старо излязло да посрещне цар Мараш. Влязъл той с голямата си свита, седнал на царския трон от мрамор и злато, събрали се жителите на града и той ги запитал:

— Потомци на Яфет бен Нух, на какво се кланяха вашите отци и деди?

— Всички се кланяха на огъня и ние правим като тях!

— Хора! — заговорил царят. — Аз се убедих, че огънят не е нещо повече от обикновено творение на всевишния Аллах. Когато проумях това, разбрах, че трябва да се подчиняваме на този единствен всепобеждаващ бог! Подчинете му се, за да се спасите от гнева му на другия свят, където са мъките на ада!

И всички приели исляма. Мараш развел Гариб из двореца на Яфет, показал му всичките му чудеса. Влезли в оръжейната зала и той му показал оръжията на Яфет. Там Гариб видял окачен златен меч:

— Това е мечът на Яфет бен Нух, с който той побеждавал хора и джинове! — казал Мараш. — Изковал го е мъдрият Джардум, а върху него са записани велики заклинания! Планина да удариш с него — начаса ще я разрушиш! Затова го е нарекъл Махик. Падне ли върху хора — съкрушава ги, срещу джинове — разрушава ги!

Изслушал Гариб разказа и рекъл:

— Ще ми се да го разгледам!

Протегнал ръка, откачил меча, измъкнал го от ножницата, той блеснал — бил толкова остър, че сякаш смъртта надничала и бляскала в него. Бил дванайсет педи дълъг и три педи широк. Дощяло му се на Гариб да го има, Мараш забелязал това и рекъл:

— Ако можеш да се биеш с него, вземи го!

Зарадвал се Гариб, вдигнал го и мечът в ръката му заиграл, сякаш бил обикновена тояга. Зачудили се хора и джинове.

— Вземи това оръжие! — рекъл Мараш. — От неговото острие е загинал не един земен цар! Яхвай и коня — може да ти послужи!

Гариб и Мараш препуснали с конете си, хора и джинове потеглили след тях. Минали край дворци и домове, по улици, през порти, излезли от града, разгледали градините с плодни дървета, буйни потоци и пеещи птици. Мръкнало се. Върнали се да пренощуват в двореца. Когато им сложили трапеза и те похапнали, Гариб заговорил на царя на джиновете:

— Царю, искам да отида при моя народ, при моите воини!

— За бога, братко! — възразил Мараш. — Не ми се ще да се разделям с тебе! Ще те пусна да си ходиш, но след месец!

Нищо не могъл да направи Гариб. Останал цял месец в града на Яфет, ял, пил, царят постоянно го дарявал. Ушили за двамата братя наметала от плат, изтъкан от златни нишки, отлели за Гариб безценна корона, обсипана с бисери и скъпоценни камъни. Мараш събрал всичко това, извикал петстотин марида и им наредил:

— Пригответе се утре за път! Ще отведете Гариб и Сухейм в родината им!

Приготвили се за път и си легнали. И тъкмо да потеглят, ето че отнякъде чули тропот на коне, барабанни удари и мощни викове. Идвали седемдесет хиляди марида начело с царя си, който се казвал Буркан. Този Буркан бил владетел на Ахатовия град, където живеел в златен дворец. Той владеел пет върха, на всеки връх — по петстотин хиляди марида. Заедно с племето си се кланял на огъня. Бил чичов син на Мараш. А в племето на Мараш имало един неверен марид, който бил приел лицемерно исляма. Той избягал, стигнал до Ахатовата планина, влязъл в двореца на цар Буркан и му разказал как Мараш се отказал от огнеплоконничеството.

— Как така е изменил на вярата си! — възкликнал Буркан. Онзи му разказал кое как се е случило, а Буркан викнал: — В името на моята вяра аз ще погубя братовчед си заедно с племето му и всички тези човеци!

Викнал той джиновете си, подбрал седемдесет хиляди марида, стигнали до град Джаберса и спрели, както вече казахме, край него. Цар Буркан разпънал шатрите си. А цар Мараш викнал един марид и му наредил:

— Иди при тази войска, виж ги какво искат!

Литнал маридът, стигнал до шатрата на Буркан, грабнали го стражите мариди и го изправили пред Буркан. Маридът паднал на колене пред него и казал:

— Господарю, моят владетел ме изпраща да видя кои сте!

— Иди при господаря си! — казал Буркан. — Кажи му: „Това е братовчед ти Буркан и той те приветства!“…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ОСЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че маридът се върнал при своя цар и му съобщил. Тогава Мараш се обърнал към Гариб:

— Ти стой тук, аз ще отида да поздравя братовчед си и ще се върна!

Яхнал той коня си и потеглил към шатрите. А това било хитрост от страна на Буркан, за да измъкне Мараш и да го улови. Затова подредил наоколо няколко марида и им казал:

— Щом видите Мараш — обкръжете го, хванете го и го вържете!

Пристигнал цар Мараш, влязъл в шатрата на братовчед си, пристъпил да го прегърне, но джиновете го нападнали, вързали го и го оковали.

— Каква е тази работа! — викнал Мараш на Буркан.

— Куче на джиновете! — викнал Буркан. — Как си могъл да изоставиш своята вяра, вярата на бащите и дедите ти, и си приел вяра, от която нищо не разбираш!

— Братовчеде! — отговорил Мараш. — Аз сам открих, че истината е във вярата на Ибрахим Халил, а другото е празна работа!

— Кой ви каза това?

— Гариб, царят на Ирак!

— Кълна се в огъня, светлината, тъмнината и горещината! Ще ви избия всичките заедно с него!

Когато видял какво правят на господаря му, слугата на Мараш хукнал към града и разказал на свитата. Завикали те, яхнали конете си.

— Какво се е случило? — запитал Гариб и когато му казали, викнал на Сухейм: — Запрегни един от конете, които ни дари цар Мараш!

— С джинове ли ще се биеш, братко? — запитал Сухейм.

— Да! — отговорил Гариб. — Ще се бия с меча на Яфет бен Нух и ще се уповавам на бога на Ибрахим Халил!

Сложили седлото на кафяв жребец, който бил висок като крепостна кула, Гариб надянал бойните си доспехи. Излезли всички воини на джиновете облечени в ризници. Изправил се пред тях цар Буркан с хората си, подредили се двете войски.

Първи излязъл на бой цар Гариб. Повел той коня си на бойното поле, измъкнал меча на Яфет бен Нух, блеснала мълния от него и заслепила очите на джиновете, ужас изпълнил сърцата им.

Когато го видял, Буркан викнал:

— Този е, който смени вярата на братовчед ми! На легло няма да легна, докато не отсека главата на Гариб, за да върна братовчед си и племето му в тяхната вяра! Който не ме слуша — ще го погубя!

Метнал се той на снежнобял слон, подобен на градска кула. Изревал слонът и изскочил на бойното поле. Буркан го подкарал към Гариб и викнал:

— Ей ти, човешко куче! Защо си се намъкнал в земите ни и си повредил ума на братовчед ми! Защо ги измъкваш от вярата ми и ги вкарваш в друга? Това е последният ти ден на този свят!

— Махай се, най-нищожен от джиновете! — отвърнал Гариб.

Измъкнал Буркан копие, разтърсил го и го метнал срещу Гариб. Не го улучил, метнал второ копие. Гариб го уловил във въздуха, разтърсил го и го хвърлил върху слона. Рухнал слонът мъртъв на земята, рухнал и Буркан с него като отсечена палма. Гариб не го оставил да помръдне, ударил го с меча на Яфет бен Нух по бронята на гърдите му и той паднал в несвяст. Спуснали се правоверните мариди и вързали ръцете му. Когато видяло, че царят му е пленен, племето му се втурнало да го освободи, но срещу него начело на правоверните джинове излязъл Гариб. Аллах му дал сила, защото той отговаря на молитвите, щом е доволен, придал и мощ на магическия меч. Той разсичал всеки, когото докоснел, а душата му, още неизлязла от тялото, изгаряла в ада. Втурнали се правоверните срещу неверните джинове, забълвали пламъци, вдигнал се пушек. Гариб се носел сред тях, стигнал до шатрата на цар Буркан, а до него яздели Кулиджан и Куриджан.

— Освободете владетеля си! — викнал им той.

Те се вмъкнали при цар Мараш, разбили оковите му.

— Донесете ми оръжието, доведете летящия ми кон! — казал той.

Този цар имал два летящи коня. Той дал на Гариб единия, вторият останал за него. Донесли му и бойните доспехи, той ги надянал и се втурнал напред заедно с Гариб. Полетели двата коня, племето се втурнало след тях. Върнали се едва след като избили повече от трийсет хиляди марида. Влезли в града на Яфет, седнали двамата царе на високи тронове, пожелали да видят Буркан, но стражите не го намерили…

Когато, заети с битката, оставили Буркан, дотичал един от слугите му, освободил го и го отвел при племето му. Оставил го в златния дворец на Ахатовия град. Седнал цар Буркан на трона си, събрали се около него онези, които се били спасили, и го поздравили, че се е спасил.

— За какво спасение говорите, поданици мои! — възкликнал Буркан. — Избиха войниците ми, плениха ме, изгориха всякакво уважение към мене сред племената на джиновете!

— Царю! — отговорили съветниците му. — Царете побеждават, но и биват побеждавани!

— Трябва непременно да си отмъстя! — възкликнал цар Буркан.

Написал той писма и ги изпратил до племената в своите крепости. Всички вождове довели хората си. Той ги огледал и видял, че са триста и двайсет хиляди все огромни мариди и дяволи.

— Пригответе се за път след три дни! — наредил той.

А цар Мараш, като не намерил Буркан, му станало неприятно и викнал:

— Ако стотина марида го бяха пазили, нямаше да избяга! — и се обърнал към Гариб: — Братко, Буркан е подъл, няма да се откаже от мъст! Сигурно ще събере поданиците си и ще тръгне срещу нас! Искам да го изпреваря, докато е още слаб след поражението! Нека моите мариди да те отведат в страната ти, а аз да се бия с неверниците!

— Не съм съгласен! — възкликнал Гариб. — Няма да си тръгна от тук, докато не погинат всички неверни джинове! Ще се спасят само онези, които се преклонят пред единствения всемогъщ Аллах! Но нека изпратим Сухейм в град Оман, че е болен и трябва да се излекува!

Сухейм наистина се бил разболял и Мараш викнал на маридите:

— Отнесете Сухейм заедно с тези богатства и дарове в Оман!

Те понесли Сухейм и го отнесли в града на човеците.

Мараш написал писмо до крепостите на всички свои поданици. Събрали се те, а били около сто и шейсет хиляди, и потеглили към Златния дворец в Ахатовия град, като за ден минавали година път. Влезли в някаква долина, спрели там да починат и пренощуват. Точно там ги заварили първите отряди на неверните джинове. Потръпнала земята, втурнали се двете дружини в долината, спуснали се една срещу друга, заизбивали се. Велика била тази битка. Гариб бил навсякъде, сечал шии и оставял главите да се търкалят по земята — още преди мръкване били избити седемдесет хиляди неверници. Ударили барабаните за отбой и спрял кървавият бой…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Мараш и Гариб избърсали оръжията си от кръвта и се прибрали по шатрите си. От техните войници били избити около десет хиляди марида.

Тъжен се прибрал в шатрата си и Буркан заради избитите му най-добри помощници и рекъл:

— Племе мое! Ако се бием три дни поред, те ще ни изтребят! Ще ги нападнем през нощта, докато спят! Вземайте оръжието и ще се втурнем срещу тях като един!

Приготвили се да нападат. Но между тях имало един марид на име Джандал, чието сърце било склонило към исляма. Като видял какво готвят, той притичал при Мараш и Гариб и им го съобщил.

— Ние ще ги нападнем през нощта! — рекъл Гариб. — Със силата на всемогъщия бог ще ги пръснем по равнини и пустини! — после привикал началниците на джиновете и се разпоредил: — Нека дружините ви да вземат оръжието си. Щом се стъмни, измъкнете се един след друг, оставете шатрите празни и се скрийте в околните планини! Щом враговете влязат между шатрите, нападнете ги от всички страни! Бъдете безпощадни, уповавайте се на вашия бог и ще надделеете! Аз съм с вас!

Когато се мръкнало, неверниците се намъкнали между шатрите, но правоверните се втурнали между тях и започнали да секат като през късна жътва. Още не се било съмнало, когато повечето неверници били избити. Мараш и Гариб се прибрали като победители, дремнали до сутринта и поели към Златния дворец на Ахатовия град.

А Буркан, като видял, че по-голямата част от племето му е избито, търтил да бяга. Стигнал до своя град и рекъл на приближените си:

— Който има нещо за вземане, да го взема и да ме последва в планината Каф в Шарения дворец на цар Азрак — той ще отмъсти за нас!

Всички събрали харемите, децата и имането си и потеглили към планината Каф. И когато стигнали до Ахатовия град, Мараш и Гариб намерили портите му отворени — нямало кой да им каже какво е станало. Те разгледали Ахатовия град. Темелите били от изумруди, портите — от червен ахат, гвоздеите — от сребро, а покривите — от алоево и сандалово дърво. Отначало вървели общо, после се разделили по различните улички, но всички те ги довели до Златния дворец. Вървели от коридор в коридор. Той бил строен от царски тюркоаз, колоните му — от изумруди и якути. Двамата минали през седем коридора и се оказали във вътрешността. Посред вътрешния двор имало водоскок от червено злато с изображения на златни лъвове, от чиито уста течала розова вода. Централната зала била застлана с килими от разноцветна коприна, там имало и две кресла от червено злато, обсипани с бисери и драгоценни камъни. Седнали Мараш и Гариб на тях.

— Измисли ли какво ще правим сега? — запитал Гариб.

— Царю на човеците! — рекъл Мараш. — Аз изпратих сто конници да видят къде е Буркан, а после ще го последваме!

Три дни изчакали, докато маридите се върнат. Те съобщили, че Буркан бил заминал към планината Каф и наел за съюзник цар Азрак.

— Ако не нападнем ние, ще нападнат те! — рекъл Гариб.

Мараш и Гариб наредили след три дни войската да си приготви всичко нужно за път. Върнали се и маридите, които били отнесли Сухейм в Оман. Гариб ги запитал за племето си и те отговорили:

— Твоят брат Аджиб е отишъл при Яаруб бен Кахтан, от там — до Индия и е наел царя й за война. Събрал е войска като безброен пясък, нито началото, нито краят й се виждат, и е потеглил да разруши Ирак.

— Нещастни неверници! — възкликнал Гариб. — Всевишният Аллах ще даде победата на исляма!

— Царю на човеците! — казал цар Мараш. — Аз трябва да те придружа и да погубя враговете ти, за да ти се отплатя за това, което направи за мен!

На другия ден потеглили към планината Каф. На втория ден вече били пред Шарения град с мраморния дворец. Този град бил строен от мраморни скали. Строил го Барик бен Факия Абул Джин. Той построил и Шарения дворец, който бил наречен така, защото, като го строили, редили тухла злато до тухла сребро — нямало втори такъв на света! Мараш пратил един от съгледвачите си на разузнаване, а когато се върнал, той съобщил:

— Царю, видях, че в Мраморния град има толкова джинове, колкото листа има по дърветата на една гора или колкото капки има в дъжда!

— Какво ще правим, царю на човеците? — запитал Мараш.

— Царю — посъветвал го той, — раздели войската си на четири дружини и нека обградят стана им от четири страни! Нека викнат „Аллах е най-велик!“, пък после да поизчакат. Това трябва да стане в полунощ!

Събрал Мараш племето си, разделил го, както го бил посъветвал Гариб. Изчакали до полунощ, развъртели се около стана и завикали. Стреснали се неверниците, грабнали оръжия, сбили се едни с други, без да се виждат. Когато изгряла зората, малцина били останали живи. Тогава Гариб викнал на правоверните джинове:

— Нападайте останалите!

Понесли се Мараш и Гариб. Измъкнал Гариб поразяващия си меч, който само джинове в ръце държали, рязал носове, посичал юнаци, събарял редици. Когато се появил Буркан, той го ударил и го лишил от живот. Същото направил с цар Азрак. Не останал между неверниците нито един жив. Влезли Мараш и Гариб в Шарения дворец. Гариб отишъл в харема, огледал жените на цар Азрак и видял между другите една красавица, каквато не бил виждал, сто неволници около нея поддържали полите й, а тя сияела между тях като луна сред звезди. Щом я зърнал, той загубил ума и дума по нея и запитал една от неволниците:

— Коя е тази жена?

— Това е Каукаб ас-Сабах, дъщерята на цар Азрак! — отговорила тя…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

— Царю на джиновете! — обърнал се Гариб към цар Мараш. — Искам да се оженя за тази девойка!

— Дворецът с всичките му богатства и хора са плячка, извоювана от ръката ти! — рекъл Мараш. — Ако ти не бе измислил тази хитрост, щяха да ни погубят! Имането му е твое, хората му са твои роби!

Майката на тази девойка била дъщеря на китайския цар. Цар Азрак я бил грабнал от двореца й, оженил се за нея и тя му родила дъщеря, която нарекъл Каукаб ас-Сабах. Майка й била починала. Каукаб ас-Сабах мразела баща си и се радвала, че са го погубили. Много я харесал Гариб, взел я за жена, останал сам в покоите й и там отнел моминството й.

Гариб наредил да се разруши Шареният дворец. Събрали тухлите му и той ги разделил между правоверните джинове. На него самия се паднали двайсет и една хиляди златни и сребърни тухли и още много пари и скъпоценности.

Върнали се към крепостта на Буркан, разрушили и нея, разделили богатствата й и се прибрали в крепостта на Мараш. Останали там пет дни и Гариб пожелал да се прибере в родината си. Мараш наредил на хиляда марида да отнесат в царството му онова, което му се полагало от плячката. Наредил също на Кулиджан и на Куриджан да бъдат винаги с него и да му се подчиняват. Понечил Гариб да яхне летящия кон, но цар Мараш му казал:

— Този кон, братко, може да живее само на наша земя! Стъпи ли на земята на човеците, ще умре! Но аз ще ти дам един морски кон — нито в Ирак, нито където и да е другаде няма втори като него!

Наредил да доведат коня и Гариб останал изумен от силата и хубостта му. Кулиджан го хванал от едната страна, Куриджан — от другата. Мараш прегърнал Гариб и рекъл:

— Братко, ако ти се случи нещо, което нямаш сили да преодолееш, прати да ме извикат — аз ще доведа войска!

Пътували два дни и една нощ и минали разстояние от петдесет години конски ход. Наближили град Оман и спрели да си починат. Гариб наредил на Кулиджан да види как е народът му. Литнал маридът, после се върнал и рекъл:

— Царю, пред града ти е войската на неверниците! Твоят народ се бие с тях! Джамаркан е излязъл на бойното поле!

— Кулиджан! — възкликнал Гариб. — Доведи бързо коня ми, дай ми доспехи и меч! Днес ще се види в битка и сеч кой е юнак и кой — страхлив слабак!

Навлякъл Гариб бойни доспехи, окачил на кръста си меча на Яфет бен Нух, метнал се на морския си кон и препуснал към войските. А Кулиджан казал на Куриджан:

— Я да тръгнем и ние срещу неверниците!

… Нека напомним, че когато срещу Аджиб и Яаруб бен Кахтан излезли Кулиджан и Куриджан, те избили войската им, но Аджиб пак избягал и казал на своите:

— Ако се върнем в Яаруб, те ще избият и вас и ще викат: „Ако не бяхте вие, нямаше да избият чедата ни!“ Нека отидем в Индия при цар Турканан, за да отмъсти той за нас!

Вървели те до Индия дни и нощи. Разрешили на Аджиб да влезе при цар Турканан, той му рекъл:

— Аз съм Аджиб, цар на Ирак! Брат ми се разбунтува, прие вярата на исляма, завзе страната ми и ме гони от една земя в друга! Моля да ми помогнеш!

— Кълна се в огъня, аз ще отмъстя за тебе! — скочил царят на Индия. — Няма да оставя никого да се кланя на нещо друго освен на моята богиня — огъня! — и се обърнал към сина си: — Синко, тръгвай за Ирак! Избивай всички, които не се кланят на огъня!

Избрал си синът осемдесет хиляди войници на коне, осемдесет хиляди — на жирафи и още десет хиляди слона, на всеки слон — седло от сандалово дърво, закрепено със златни вериги, поводите и гвоздеите по него — също от злато и сребро, върху него — осем мъже с куп оръжия. А той бил юнак и се казвал Раадшах. Войската тръгнала и след два месеца стигнала Оман и го обкръжила. Аджиб си мислел, че този път ще победи. Излезли Джамаркан, Саадан и другите юнаци на бойното поле. Кулиджан видял всичко това и го съобщил на Гариб!

… Гариб повел коня си, спрял зад неверниците и изчакал да види кой ще излезе, за да започне битката. Излязъл Саадан Гула и призовал за двубой. Излязъл и един от юнаците на Индия. Саадан го ударил с дървесния ствол, строшил костите му и той паднал. Излязъл втори, трети и така избил трийсет юнаци. Тогава срещу него излязъл индийски юнак на име Баташ ал-Акран, който струвал колкото пет хиляди.

— Ей, арабска измет! — викнал той. — От къде на къде така ще избиваш индийски юнаци! Днес е последният ти ден!

Саадан се втурнал и го треснал с дървото си. Но ударът дошъл накриво, той се подхлъзнал и изпуснал оръжието си. Свестил се окован, враговете го били изтеглили към шатрите си. Джамаркан видял, че приятелят му е пленен, втурнал се срещу Баташ, който посегнал, хванал го за края на ризницата, изтръгнал го от седлото и го хвърлил на земята. Вързали го хората му и го отнесли в шатрата му. И така той успял да плени двайсет и четири юнаци. Видял Гариб какво се случило, и измъкнал златното копие на Буркан.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Гариб с морския кон литнал като вятър и с един скок се озовал на бойното поле.

— Аллах е най-велик! — викнал той. — Завоевание и победа! Позор за всеки, който не приема вярата на Ибрахим Халил! — втурнал се към Баташ, ударил го с копието и го съборил. Погледнал към мюсюлманите и им викнал: — Вържете това куче! — и призовал на двубой.

Сухейм завързал здраво Баташ.

Излязъл някакъв индийски предводител. Гариб го ударил с копието си и индиецът се проснал на земята, Кулиджан и Куриджан го вързали и го предали на Сухейм. Така пленявал юнак след юнак, пленил петдесет и двама, все видни началници. Но денят се стопил, барабаните ударили отбой. Гариб отишъл при мюсюлманите, вдигнал металното забрало от лицето си, а Сухейм викнал:

— Хора, това е вашият цар и господар Гариб! Той се е върнал от страната на джиновете!

В Оман Гариб седнал на царския трон и им разказал за всичко, което му се било случило. Кулиджан и Куриджан не се отделяли от своя господар. После Гариб наредил да поспят. Всички се пръснали по домове и шатри, с него останали само двата джина и той ги запитал:

— Може ли да ме отведете до Куфа да видя близките си и да ме върнете на разсъмване?

— Та това е най-лесното, което искаш!

Понесъл го Кулиджан, не бил минал и час, когато стигнали до Куфа. Влязъл Гариб при чичо си Дамиг и запитал:

— Как са жените ми Фахр Тадж и Махдия?

— Добре са, живи и здрави! — отговорил Дамиг.

Една слугиня съобщила в харема за пристигането на Гариб. Двете съпруги се зарадвали. Дошъл при тях и Дамиг, а Гариб разказал какво му се било случило в царството на джиновете. До призори той успял да преспи и с двете си жени и се сбогувал с близките си. Качил се на Куриджан. Още тъмнината не се била разпръснала, когато пристигнали в Оман. Ударили барабаните за сеч и бой. Неверниците също се подредили за битката.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Гариб пръв излязъл на бойното поле, измъкнал поразяващия си меч и викнал:

— Който ме познава — знае какви злини правя, който не ме познава — ще му се представя: аз съм цар Гариб, цар на Ирак и Йемен! Освен това съм Гариб, братът на Аджиб!

Раадшах, синът на индийския цар, викнал Аджиб и му рекъл:

— Тази битка е заради тебе! Ето го брат ти! Излез срещу него и го плени — аз ще го вържа на една камила с главата надолу и ще го показвам всекиму, когато тръгна към Индия!

— Прати друг, аз се поразболях! — замолил се Аджиб.

Разгневил се Раадшах и изръмжал:

— Ако ти не излезеш срещу брат си, ще отсека главата ти!

С разтреперано сърце Аджиб повел коня си на бойното поле, излязъл срещу брат си и викнал:

— Ти, бедуинско куче, по-жалък от скъсана връвчица! Как смееш да се сравняваш с царете! Приготви се да умреш! Аз съм брат ти и днес е последният ти ден на този свят!

Гариб оставил меча си на Кулиджан, ударил Аджиб с копието си така, че едва месата не излетели от костите му, хванал го за полите на ризницата, дръпнал го, изтръгнал го от седлото и го съборил на земята. Спуснали се двата марида, завързали го и го отнесли като жалка дрипа.

Тогава Раадшах се метнал на коня си, сложил ризница и доспехи и викнал:

— Нищожен бедуин! Тъп дърварин! Как си позволяваш царе да пленяваш! Слез от коня, сам се вържи и крака в стремето ми целуни! Тогава ще ти простя и ще те направя шейх в моята страна!

— Ти, най-зло куче между кучетата, вълк окраставял! Ще ти покажа около кого се върти светът! — отговорил Гариб.

Двамата се сблъскали в жестока схватка, ту се приближавали един към друг, ту се изплъзвали под ударите, ту се сблъсквали отново, докато се стъмнило и барабаните били за отбой. Всеки се прибрал в шатрата си.

— Ти нямаш навик толкова дълго да се биеш, защо не свършваш по-бързо? — запитали мюсюлманите своя цар.

— Дружина! — отговорил той. — Все съм се бил с юнаци, но никой не се е бил по-добре от този! Дощя ми се по едно време да измъкна меча на Яфет бен Нух и да му разсека костите, но удължих битката, защото ми хрумна да го пленя, пък дано открие късмета си в исляма!

И Раадшах се върнал в шатрата си, запитали го същото за противника му индийските големци и той им казал:

— Кълна се в искрометния огън, през живота си такъв юнак не съм срещал! Утре ще го взема в плен!

На сутринта ударили барабаните, мечовете зазвънтели, гласовете заехтели. И пак пръв за бой излязъл най-личният рицар и най-кръвожаден тигър цар Гариб, който викнал:

— Кой ще посмее да се покаже!

Насреща му излетял пак Раадшах, възседнал този път слон като огромна кула. На слона имало покривка от копринени кенари, той бил седнал между ушите му, в ръката си държал бич, с който го подшибвал, и слонът се люлеел насам-натам. Конят на цар Гариб не бил виждал нещо подобно, изплашил се и изцвилил. Гариб слязъл, дал поводите на Кулиджан, измъкнал поразяващия си меч, пристъпил към Раадшах и застанал пред слона. А индиецът носел със себе си едно нещо, наречено вахак. То има форма на кръгла мрежа, широка отдолу и тясна отгоре, а на края е с отвор, затягащ се с копринен шнур. Използва се така: боецът се насочва към противника, мята го, дръпва шнура, събаря конника и го взема в плен. Когато Гариб се приближил, Раадшах метнал към него вахака, покрил го и Гариб се оплел в мрежата. Индиецът го издърпал на гърба на слона и го подкарал към войската си. Но Кулиджан и Куриджан спрели слона, Гариб опънал вахака и разкъсал въжетата му. Маридите вързали Раадшах и го повели към своите. Спуснали се двете войски една срещу друга, облак прах се вдигнал до небесата, битката се развихрила, кръв се запроливала, зазвънтели меч о меч, настанала жестока сеч, докато небето потъмняло. И на Гариб му домъчняло, разпоредил да се лекуват ранените, после запитал началниците:

— Вие какво мислите?

— Царю! — отговорили те. — Най-опасни са слоновете и жирафите! Отървем ли се от тях — ще ги победим!

Пристъпил напред старец от Оман — бил много мъдър и навремето в съветите му се вслушвал самият Джалнад.

— Царю! — казал той. — Тази войска може да бъде победена само ако ме слушате!

— Каквото ви каже този опитен мъж, подчинявайте му се! — заповядал Гариб.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че този мъж си подбрал десет началници, въвел ги в оръжейницата, дал на бойците им пушки огнебойни и им показал как се стреля с тях.

Когато изгряла зората, неверниците пуснали напред слонове и жирафи с воини върху тях. Метнал се Гариб на коня си, викнал онзи мъж на стрелците, загърмели пушките, полетели и стрелите. Стрели и олово се забили в телата на животните, те заревали и запопадали върху юнаци и войници, като ги мачкали с тела и крака, мачкали своите, те се разбягали и се пръснали из равнини и пустини. Въртели се мюсюлманските мечове от индийска стомана и малко останали живи слонове и жирафи. Починали пет дни, а на шестия Гариб седнал на царския си трон и наредил да му доведат Аджиб и Раадшах.

— Куче! — обърнал се той към Аджиб. — Колкото и царе да събереш срещу нас, Всемогъщият ще ми дари победа! Приеми исляма и аз ще ти простя смъртта на баща ми и на майка ми, ще те направя цар, а аз ще стана твой поданик!

— Няма да се откажа от вярата си! — казал Аджиб.

Царят наредил да го оковат в желязна верига. После се обърнал към Раадшах:

— А ти какво ще кажеш за ислямската вяра?

— Господарю, аз ще приема ислямската вяра! — отговорил царският син. — Ако тя не бе праведна, вие нямаше да победите! Ето, аз се заклевам, че няма бог освен Аллах и че Ибрахим Халил е пратеник на Аллах!

— Слушай, Раадшах! Ти ще се върнеш ли в твоето царство? — запитал зарадван Гариб.

— Нали баща ми ще ме убие, че съм напуснал вярата му! — възкликнал Раадшах.

— Аз ще дойда с теб! — възкликнал Гариб. — Ще подчиня страната ти и ще ти дам земята и поданиците й! — той наградил с много имане онзи опитен и мъдър мъж, който помогнал за победата, и се обърнал към Кулиджан и Куриджан: — Верни мои джинове! Искам да ме отнесете в Индия!

Куриджан понесъл Джамаркан и Саадан, а Кулиджан — Раадшах и самия Гариб. Летели до разсъмване и стигнали град Кашмир. Слезли пред двореца и тръгнали по стъпалата му…

… А вестта за поражението и съдбата на сина му била вече стигнала до цар Турканан. Мъка го обзела. Изведнъж някакви същества и хора застанали пред него, а синът му — сред тях. Раадшах му заговорил:

— Татко! Остави вярата на огъня, преклони се пред Аллах!

Бащата, който стискал желязно копие в ръка, го метнал в гнева си към него, но не го улучил — то се забило в ъгъла на двореца и откъртило от там три камъчета.

— Куче! — креснал царят. — Ти погуби войниците ми, изгуби вярата си и сега си дошъл да ме извадиш от вярата ми!

Застанал Гариб пред него, ударил го в гърдите, съборил го, Кулиджан и Куриджан го вързали. Седнал Гариб на царския трон и наредил на Раадшах:

— Сега съди баща си!

— Заблуден старец! — викнал синът. — Приеми исляма, за да се спасиш от мъката на ада и от гнева на Всемогъщия!

— Само с вярата си ще умра! — казал царят.

Гариб измъкнал поразяващия меч, ударил го и той рухнал, разсечен на две. Гариб наредил да вържат едната половина на десния створ на градските порти, а другата — на левия, а Раадшах да облече царското наметало. Той седнал на царския трон, Гариб застанал от дясната му страна и наредил на Джамаркан и Саадан:

— Който влезе тук, вържете го и не допускайте да избяга!

Първенците започнали да пристигат в двореца — всеки по службата си. Първият, който дошъл, видял цар Турканан закован на две парчета и се ужасил. Спуснал се Кулиджан, хванал го за полите, завързал го, повлякъл го в двореца и го оставил там. И още не било съмнало, когато триста и петдесет първенци били вързани и изправени пред Гариб.

— Хора, видяхте царя окован на портите на двореца! — викнал той. — Сторих това с помощта на Аллах! И който не ми се подчини, ще направя същото с него! Аз съм Гариб, царят на Ирак! Раадшах прие вярата на исляма и стана ваш повелител! Приемете исляма, за да се спасите.

Произнесли всички заклинанието за приемането на правата вяра и така влезли в редиците на ощастливените хора. Наредил Гариб да ги освободят и рекъл:

— Идете при племената си и им предложете исляма! Който приеме, ще го оставя жив, който откаже — ще го погубя…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че първенците се разотишли, събрали всички, които се намирали под тяхна власт, и им предложили да приемат исляма. Повечето го приели, малка част отказали и били погубени.

Гариб останал в индийския град Кашмир четирийсет дни, изгорил храмовете и олтарите на огъня, построил на тяхно място джамии и минарета. После се върнал в Оман, откъдето потеглил към Куфа. Там наредил да му доведат брат му Аджиб и заповядал да го заковат върху портите на града, а после — да го замерват със стрели. Влязъл в двореца, седнал на трона и до мръкване раздавал правосъдие. Вечерта посетил харема си. Сутринта узаконил и женитбата си с Махдия. Заклали три хиляди овце, две хиляди крави, хиляда кози, петстотин камили, четирийсет хиляди кокошки, безброй гъски и петстотин коня. Такава сватба дотогава ислямът не бил виждал!

Останал Гариб с Махдия в Куфа десет дни, после оставил чичо си да раздава справедливост, а сам, заедно с дружината си и с харема си, тръгнал с дарове към град Бабел. Дарил този град на брат си Сухейм ал-Лейл, направил го негов султан и останал негов гост. После пак потеглили за крепостта на Саадан Гула. Починали там пет дни и той наредил на двата джина:

— Идете в Асбанир ал-Мадаин, влезте в двореца на Хосроя и разберете как е Фахр Тадж!

Литнали те и видели под себе си огромна войска. Спуснали се, завъртели се около нея и видели, че са перси. Запитали един що за войска е това, и той рекъл:

— Отиваме към Гариб! Ще избием и него, и всички с него!

Двата джина отишли към шатрата на царя, който се казвал Рустум. Изчакали персите да си легнат. Заспал и Рустум. Те го грабнали заедно с паланкина, полетели и още преди да се съмне, успели да се върнат при цар Гариб.

— Кой е този? — запитал той.

— Един от персийските царе! — отговорили джиновете. — Предвожда голяма войска! Идвал да погуби тебе и племето ти!

— Измъкнете мечовете и застанете при главата на този персиец! — наредил Гариб на юнаците си.

Събудил се Рустум, отворил очи и видял над главата си навес от мечове. Затворил пак очи и възкликнал:

— Ама че противен сън!

Кулиджан го боцнал с острието на меча си, той скочил, седнал и запитал:

— Къде съм?

— Ти си пред цар Гариб, зетя на персийски цар! — казал маридът. — Как се казваш и накъде си тръгнал?

Щом чул името на Гариб, Рустум си помислил: „Сънувам ли, или виждам наяве?“ А двата джина се навели над него, озъбили му се и викнали:

— Абе ти няма ли да целунеш земята пред цар Гариб?

Уплашил се той, разбрал, че не сънува, целунал земята и рекъл:

— Огънят да ти продължи живота, царю!

— Персийско куче! — креснал Гариб. — Огънят не е божество! Той носи повече вреди, отколкото ползи, и е полезен тогава, когато човек готви ястия! Истинският бог е Аллах, който те е създал и ти е дал този образ!

— А какво трябва да направя, за да приема вярата ви?

— Кажи: „Няма бог освен Аллах и Ибрахим Халил е пратеник на Аллах!“

Произнесъл персиецът заклинанието и станал един от ощастливените с праведна вяра. После заговорил:

— Господарю, твоят тъст цар Сабур иска да те погуби! Той ме изпрати начело на сто хиляди войници и ми нареди жив човек между вас да не оставя!

— Значи това е наградата му, че спасих дъщеря му от беда! — възкликнал Гариб. — А ти как се казваш?

— Рустум, царски първенец!

— Слушай, Рустум, кажи ми как е царкинята Фахр Тадж?

И Рустум заразказвал:

— Господарю, когато ти тръгна срещу брат си, при цар Сабур, твоя тъст, дойде една неволница и го запита: „Господарю, ти ли разреши на Гариб да влиза при дъщеря ти Фахр Тадж?“ „Не, кълна се в огъня!“, отговори той. Измъкна меча си, влезе в стаята на дъщеря си и кресна: „Развратнице, как така си позволила на този бедуин да влиза при тебе, без да е платил откуп или да е правил сватба?“ „Но нали ти му разреши, татко!“ каза тя. Той понечи да я посече, но скочи майка й, замоли се: „Не я убивай, царю, така позорът ще падне върху нас! Затвори я някъде, та да умре сама!“ Тогава той извика дванайсет стражи и им нареди: „Махнете я! Хвърлете я в река Джейхун и не казвайте никому!“ Те направиха каквото им нареди. Свърши се времето й, изчезна споменът за нея…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТИ СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разказват, царю честити, че душата на Гариб се свила и той викнал:

— Кълна се в Ибрахим Халил! Още сега ще отида при цар Сабур и ще го погубя, градовете му ще разруша! — и се обърнал към Рустум: — Ти колко войници имаш?

— Двеста хиляди персийски конници!

— Вземи десет хиляди от моите, иди при своя народ и го вдигни на битка! Аз тръгвам след тебе!

Тръгнал Рустум с десет хиляди конници от мюсюлманските войници към дружината си. Стигнали около полунощ, обкръжили я, спуснали се срещу нея. Стреснали се персите от сън, завъртели се мечове, затъркаляли се глави. На разсъмване от тях били останали само убити, ранени и избягали. Настигнал ги Гариб. Огледал той какво бил сторил Рустум, останал доволен и казал:

— Рустум, ти разби персите, цялата плячка е твоя!

Рустум целунал ръка на царя. Починали си там един ден и после се запътили да търсят царя на персите. Но победените ги били изпреварили — стигнали при цар Сабур и му се оплакали.

— Кой ви разби? — запитал царят. — Кой ви разпръсна?

— Бе предводителят на твоята войска Рустум, защото е приел исляма!

Царят блъснал короната си на земята и викнал:

— Значи вече за пукната пара не струвам!

Но на сутринта видели, че облак прах покрива земята.

— Господарю, идва цар Гариб! — съобщили съгледвачите.

Сабур наредил да разпънат шатрите му пред града. Гариб разпънал своите срещу персийските и всички се прибрали. Така изчакали утрото. И когато изгряло слънцето, се метнали на конете и размахали копия — всеки воин напирал с нетърпение да прободе врага.

Смесили се араби и перси, кръв се поляла като река. Викнал Гариб, измъкнал се в предната редица, измъкнал поразяващия си меч, втурнал се, стигнал до знаменосеца им, ударил го по главата и той паднал на земята. Когато видели, че знамето им е отнето, персите хукнали да бягат към градските порти, тълпата се струпала пред тях, много хора били премазани. Не могла защитата да затвори портите, мюсюлманските юнаци се втурнали в града, кръв на потоци се поляла из улиците. Персите хвърлили оръжия и ризници и замолили за милост. Победителите ги повели към шатрите като овце на пазар. А Гариб вече се бил измил от кръвта, облякъл тържествени дрехи, седнал на трона и наредил да му доведат персийския цар. Изправили цар Сабур пред него и той му креснал:

— Персийско куче! Защо постъпи така с дъщеря си? Защо си решил, че не съм достоен да бъда неин господар?

— Царю! — отговорил Сабур. — Прости ми! Сам съжалих за това! Опълчих ти се, защото ме беше страх от тебе!

Тогава Гариб наредил да го проснат на земята и да го набият. Били го, докато престанал да охка, и го захвърлили при останалите пленници. Гариб събрал персите и им предложил да приемат исляма. Сто и двайсет хиляди го приели, останалите предпочели да сложат глава под меча. Гариб влязъл в Асбанир ал-Мадаин, седнал на трона на цар Сабур, разделил между всички плячката, дал дарове и на персите.

Тогава майката на Фахр Тадж обявила траур. Изпълнил се дворецът с плач и стенания. Гариб влязъл при нея и запитал:

— Какво се е случило?

— Господарю! — отговорила майката. — Ако дъщеря ми беше жива, как щеше да се радва, че си се завърнал!

Заплакал Гариб и се разпоредил пак да му доведат Сабур.

— Персийско куче! Кажи какво направи с дъщеря си!

— Предадох я на двама стражници — отговорил Сабур. — Наредих им да я удавят в река Джейхун!

Гариб извикал посочените мъже и запитал:

— Истината ли казва Сабур?

— Да! — отговорили те. — Но ние, царю, не я удавихме! Смилихме се, оставихме я край Джейхун и й казахме: „Бягай! Не се връщай, защото баща ти ще убие и тебе, и нас!“…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Гариб извикал гадатели и им заръчал:

— Гледайте ми на пясък! Вижте жива ли е, здрава ли е Фахр Тадж!

— Царю на времената! — рекли му. — Виждаме, че царкинята е жива и е родила мъжко чедо! Живее у племе на джинове! Но ти няма да я видиш в течение на двайсет години!

Веднъж Гариб, както си седял в двореца, видял облак прах да се надига. Казали му, че това е Уарадшах, господарят на Шираз, който идвал да се бие с него.

Двата марида целунали ръцете на Гариб и го замолили:

— Господарю! Нека ние се бием с тази войска. Остави я на нашата грижа!

— Тъй да бъде! Правете с тях каквото искате! — наредил Гариб.

Полетели джиновете, извадили два меча и нападнали нападателите си. Отдалеч се виждало само как два меча блестят и секат мъжете като снопи по жътва. Неверниците изоставили шатрите си и се разбягали. Два дни ги преследвали маридите, много души отнели, после се върнали при Гариб, той им благодарил и рекъл:

— Плячката от врага си е само ваша!

Те събрали всичко и доволни го отнесли в родината си.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че разбитите неверници бягали до Шираз. Градът обявил траур.

А цар Уарадшах имал брат на име Сиран. Нямало по-голям вълшебник от него. Той живеел отделно в някаква крепост на половин ден път от Шираз. Разгромените войници влезли при него, разказали му какво е станало и как два марида отвлекли брат му Уарадшах. Причерняло пред очите на Сиран и той възкликнал:

— Кълна се във вярата си, ще унищожа Гариб и хората му, няма да оставя и жив човек, който да разнесе вест за тях! — със заклинания призовал той цар Ахмар, от страната на джиновете, да се яви пред него и му рекъл: — Иди с дружината си и унищожи Гариб!

Полетял джинът и стигнал до цар Гариб. А той, щом зърнал неверниците, измъкнал поразяващия меч и го размахал, същото направили Кулиджан и Куриджан. Така избили петстотин и трийсет от воините на Ахмар, него самия жестоко наранили и той избягал, стигнал до крепостта на Сиран магьосника и му рекъл:

— Мъдрецо! Гариб носи омагьосания меч на Яфет бен Нух! С него са два марида от планината Каф, дадени му от цар Мараш! Той е убил Буркан, който избягал от него в планината Каф, убил е и цар Азрак, пък и колко още джинове е пратил на онзи свят!

— Махай се! — викнал магьосникът.

Той произнесъл заклинания и пред него се появил марид на име Заазия, дал му задушаващо омайно биле и му наредил:

— Иди в двореца на Гариб! Бъди в образа на птичка, изчакай той да заспи, пъхни билето в носа му и ми го доведи!

Маридът се промъкнал в двореца на Гариб в образа на птичка, изчакал да се мръкне и всички да се приберат. Заспал и Гариб. Джинът измъкнал омайното биле, напъхал го в носа му, увил го в чаршафа, полетял като буен вятър и още преди полунощ го отнесъл в крепостта на магьосника. Сиран понечил да го посече, докато бил упоен, но един от хората му го посъветвал:

— Мъдрецо! Ако го убиеш, джиновете ще дойдат и ще разрушат селищата ни! Цар Мараш е негов приятел — ще ни нападне с всичките си ифрити! Хвърли го в река Джейхун! Той е упоен! И никой нищо няма да разбере за него!

Сиран наредил на марида да хвърли Гариб в Джейхун. Маридът отнесъл Гариб, но му домиляло за него, събрал сал, вързал го за него и го пуснал по течението. Понесла го реката.

А неговите хора на сутринта не открили царя си. Само в постелята му била броеницата му. Претърсили всичко и привечер се събрали и заплакали. Народът се облякъл в черно.

А Гариб плувал самотен върху сала по течението на реката цели пет дни. То го довело до Солено море, вълните го заобръщали, докато омайното биле изпаднало от носа му. Отворил очи и видял, че е посред морето и че вълните си играят с него. Забелязал кораб. Замахал към него, там го забелязали и го качили. Донесли вода и храна, той дошъл на себе си и запитал:

— Хора, вие от кое племе сте? Каква ви е вярата?

— Ние сме от Карадж! — отговорили те. — Кланяме се на идол на име Минкаш!

— Горко ви заради този идол! — креснал Гариб. — Трябва да се кланяте на Аллах!

Спуснали се пътниците, заудряли го и го заподхвърляли един на друг. Четирийсет души го съборили, нахвърлили се върху му, вързали го и си рекли:

— Ще го убием, когато стигнем на наша земя! Но първо ще го покажем на царя!

Пътували, що пътували и стигнали до град Карадж…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ДЕВЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че град Карадж бил построен от великана Синан. При всяка врата той бил поставил меден човек да я пази. Щом в града влизал чужд човек, този страж свирел с тръба, чували го в целия град, хващали го и ако не приемел вярата им, го убивали. Когато вкарали Гариб, този страж затръбил така силно, че смразил сърцето на царя. Скочил той, затичал се към своя идол и видял, че от устата, очите и носа му излизат огън и дим, защото дявол стоял във вътрешността му и говорел:

— Царю! Заловили са едного, на име Гариб, той е цар на Ирак! Той нарежда на хората да изоставят вярата си и да се кланят на неговия бог! Не го оставяй жив!

Въвели хората Гариб, изправили го пред царя и рекли:

— Царю, този момък е корабокрушенец. Спасихме го, а той ни рече, че не вярва на нашите богове!

— Отведете го в дома на Великия идол и го заколете, принесете го жертва! — разпоредил се царят.

— Царю! — намесил се везирът. — Ако го заколим, той ще умре начаса! По-добре ще е да го затворим, да натрупаме клада с дърва и да го изгорим върху нея!

Насъбрали дърва, запалили кладата и станала голяма жарава. Царят наредил да доведат Гариб. Отишли стражите, но не го открили. Върнали се и съобщили на царя, че е избягал.

— Как така е избягал! — възкликнал той.

— Намерихме веригите и оковите захвърлени, а вратите — затворени!

— Че той в небесата ли отлетя, или в земята потъна?

— Не знаем, царю!

— Ще отида при моя бог и ще го запитам!

Затичал се при идола си, но не го намерил.

— Везире, къде е моето божество! — запитал той. — Къде е пленникът? Ако ти не бе ме посъветвал да го изгорим, щяхме да го заколим! Той е откраднал идола ми и е избягал!

Измъкнал меча си и отсякъл главата на везира.

А за изчезването на Гариб си имало причина. Когато го затворили, той приседнал до кубето, където бил идолът, и започнал да призовава Аллах да го спаси. Чул го маридът, който пазел идола, изплашило му се сърцето и рекъл:

— Кой ще е този, който ме вижда, без аз да го виждам? — застанал пред Гариб и запитал: — Господарю, какво трябва да направя, за да приема твоята вяра?

— Кажи: „Няма бог освен Аллах и Ибрахим, възлюбления на Аллах!“

Маридът, който се казвал Зилзал бен Музалзил и бил син на един от царете на джиновете, произнесъл заклинанието и станал правоверен. После освободил Гариб от веригите, понесъл идола, качил пленника на гърба си и полетял.

А когато царят на Карадж убил везира си, царските войскари отказали да го почитат, измъкнали мечове, убили го, после се нахвърлили един срещу друг. Три дни продължила тази сеч и никой не останал жив.

През това време Зилзал бен Музалзил летял към родината си. Цар Музалзил си имал там шарен бик, обсипан със скъпоценности и накити от червено злато, когото бил избрал за свой бог[1]. Влязъл той при бика и забелязал, че е неспокоен.

— Боже, какво те безпокои? — запитал той.

— Музалзил! — викнал дяволът, който бил в утробата на бика. — Твоят син се приобщи към вярата на Ибрахим Халил с помощта на Гариб, владетеля на Ирак!

И му разказал всичко. Царят разказал на сановниците думите му.

— Какво ще правиш, царю? — възкликнали те.

— Когато синът ми пристигне и видите, че посягам да го прегърна, хванете го и го завържете! — наредил царят.

След два дни Зилзал пристигнал заедно с Гариб и идола на Карадж, тръгнал да прегърне баща си, стражите се нахвърлили върху него и Гариб, хванали ги и ги изправили пред царя. Гневно изгледал той сина си и креснал:

— Куче на джиновете! Как можа да се откажеш от вярата на твоите деди и прадеди!

— Аз приех вярата на истината, татко! — отговорил синът. — Приеми и ти исляма, за да се спасиш от гнева на всесилния господар, създателя на деня и нощта!

Царят наредил да го затворят, а после се обърнал към Гариб:

— А ти, човешки разбойнико, как така си объркал ума на сина ми!

— Аз го извадих от въжделенията на плътта и го вкарах в праведния път! — отговорил Гариб. — От неверието във вярата!

— Грабнете това куче — викнал царят на марида Саяр. — Оставете го в Огнената долина, нека загине там!

Всеки, който попадал в тази долина, умирал и не преживявал дори час поради огромната й горещина и пламтящите й въглени. Обграждала я висока хлъзгава планина без изход. Проклетият Саяр грабнал Гариб и полетял с него. Когато се уморил да го носи, кацнал в долина с дървета и потоци и заспал. Гариб разхлабил вървите, отвързал се, взел тежък камък и го стоварил върху главата му, смазал черепа му и маридът умрял…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че така Гариб се оказал в долината, която била на остров сред морето. Този остров бил широк, на него се раждали различни плодове. Гариб започнал да се храни с тях и да пие вода от потоците, ловял и риба. Така останал там седем години.

Един ден от небето кацнали два марида. Всеки носел по един човек. Зърнали Гариб и го запитали:

— Ей, ти! Що за същество си? От кои племена си? — и когато той разказал какво му се било случило, те рекли: — Стой тук, докато занесем тези овце на царя ни — той ще обядва с едната и ще вечеря с другата! После ще се върнем и ще те отведем в страната си!

Той им благодарил и запитал:

— А къде са овцете, които носите? Не ги виждам…

— Ето ги — тези двама човеци!

След няколко дни единият се върнал, понесъл го и полетял с него. В небесата огнена стрела се насочила към марида и той се спуснал към земята да се предпази от нея. Ала не успял да я избегне и стрелата го пронизала. Маридът се превърнал в пепел. Гариб успял да скочи от гърба му и паднал в морето. Плувал два дни и две нощи, а на третия ден забелязал висока планина. Излязъл на брега, изкачил я, минал от другата й страна и се оказал пред град с градини, потоци, стени и кули. Пред портите му двама стражи го хванали и го отвели при царицата си. Тя се казвала Джаншах и била на сто и петдесет години. Гариб й се понравил и тя го запитала:

— Как се казваш? Каква е твоята вяра? От коя страна си?

— Казвам се Гариб! Цар съм на Ирак, а вярата ми е ислямът!

— Откажи се от вярата си, приеми моята и аз ще се омъжа за тебе и ще те направя цар! — рекла царицата.

Гневно я изгледал Гариб и възкликнал:

— Да пропаднеш дано! Никога няма да се откажа от вярата си!

Затворили го при кубето с идола й и заключили вратите. Гариб разгледал този идол от червен ахат и огърлиците от бисери и скъпоценности, окачени по него, вдигнал го и го строшил. После спал до сутринта. Тогава царицата наредила да й го доведат. Отишли стражите, отворили вратата и видели строшения идол. Скочили да го хванат, но Гариб ударил единия и той паднал мъртъв. Погубил и втория и така, докато повалил мъртви двайсет и петима стражи, а останалите избягали и се затичали към царица Джаншах.

— Какво се е случило? — запитала тя.

— Пленникът счупи твоя идол и уби стражите ти! — отговорили изплашените стражи.

— Значи тези идоли за нищо не струват! — възкликнала тя.

Тръгнала начело на хиляда юнаци към храма на идола. Гариб вече бил избягал навън с меч в ръка, изправил се срещу тях и започнал да избива войниците. Видяла тя какъв юнак е, и си рекла: „Нямам нужда от никакви идоли! Искам само този Гариб да ми стане съпруг!“

Произнесла заклинание, замръзнали ръцете му, сковали се краката му, мечът паднал на земята. Вързали го. Джаншах седнала на трона си и му викнала:

— Арабско куче! Как смееш да чупиш идола ми и да избиваш хората ми!

— Нещастнице, нали ако той бе бог, нямаше да се остави да го строша! — отговорил Гариб.

Взела тя тогава вода, произнесла заклинания над нея, напръскала го и той се превърнал в маймуна. Затворила го в подземие, там го хранили и поили цели две години. Един ден наредила да го доведат. Освободила го от магията, дала му храна. Била доволна, че е жив и здрав. Но Гариб използвал случая, скочил на гърдите й, хванал я за врата, прекършил го и я стискал, докато тя престанала да диша. Намъкнал се в отворената хазна, видял там скъпоценен меч и ризница от китайска стомана, облякъл доспехи и застанал пред вратата на двореца. Дошли емирите и везирите.

— Хора! — заговорил той. — Откажете се да се кланяте на идолите! Подчинете се на всемогъщия бог!

Неверниците се нахвърлили върху него, той се изправил насреща им и развъртял меча…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че точно тогава хиляда марида начело със Зилзал бен Музалзил с хиляда блеснали меча се втурнали срещу неверниците.

— Милост, милост! — завикали жителите на града и тутакси повярвали в Онзи, който е цар над всички вери.

Поздравил Зилзал Гариб, а той запитал:

— Кой ти съобщи къде съм?

— Господарю! — отговорил маридът. — Когато те изпрати към Огнената долина, баща ми ме запря и аз живях затворен две години. После ме пусна на свобода. Поживях така година, докато се посъвзема. После го погубих и ето че оттогава управлявам! Насън те видях как се биеш с племето на Джаншах, взех тези хиляда марида и долетях!

Гариб събрал богатствата на царицата, назначил управител на града и потеглили към Асбанир ал-Мадаин и още преди полунощ стигнали там. Гариб видял, че градът е обкръжен от безброй войници. Кацнали на покрива на двореца и Гариб се провикнал:

— Каукаб ас-Сабах! Махдия!

Събудили се учудени двете жени от сън и запитали:

— Кой ни вика по това време?

— Аз съм Гариб, вашият господар!

Влязъл при тях, те се хвърлили на шията му, завикали, запели така, че чак дворецът се затресъл. Наскачали стражите по постовете си:

— Какво е станало?

— Завърнал се е цар Гариб!

Гариб излязъл от харема при сподвижниците си, те зацелували ръцете и нозете му. Седнал той на престола, събрал всички. Запитал ги и каква е тази войска около града, а те отговорили:

— От три дни е тук, царю, и джинове има там, а не знаем какво искат. Царят им се казва Мурадшах! Той води сто хиляди конници, трийсет хиляди пешаци и триста джина!

— Утре ще пратя писмо да видя какво искат! — казал Гариб.

Нека припомним, че двамата стражи, които цар Сабур бил изпратил да удавят дъщеря му Фахр Тадж, не били изпълнили заповедта му. Тръгнала тя объркана, не знаела накъде да отиде. Стигнала до долина с дървета и потоци, а посред нея — крепост с високи стени и здрави темели. Запътила се към крепостта, влязла в нея, а вътре — сто неволници. Запитали я коя е, каква е, тя отговорила:

— Аз съм дъщеря на царя на персите. Кой е стопанинът на този дворец и ваш господар?

— Салсан бен Дал! Той всеки месец наминава за една нощ!

Пет дни останала Фахр Тадж при тях, а на шестия родила мъжка рожба, хубава като месечина. Отрязали пъпа му и го нарекли Мурадшах. Започнал той да расте в майчините обятия. Скоро пристигнал цар Салсан. Посрещнали го стоте неволници, Фахр Тадж била сто и първата. Забелязал я той и запитал:

— Коя тази?

— Това е дъщерята на Сабур, царят на персите, турците и дейлемите! — отговорили неволниците, разказали му историята й, а той се смилил над нея и казал:

— Изчакай да порасне синът ти! Аз ще отида в страната на персите, ще откъсна главата на баща ти и ще сложа сина ти върху трона на персите, турците и дейлемите!

Синът й растял заедно с царските синове. Момчето се научило как се ловят зверове и кръвожадни лъвове, хранело се с тяхното месо и сърцето му станало по-твърдо от камък. Когато стигнал петнайсет години, имал душа на възрастен мъж.

— А кой е баща ми, мамо? — запитал той един ден.

— Синко, баща ти е цар Гариб, царят на Ирак, а аз съм дъщеря на царя на персите! — отговорила тя.

— Нима дядо ми е наредил да убият тебе и баща ми! — възкликнал синът. — Кълна се във възпитанието, което си ми дала, ще ида в града на баща ти, ще откъсна главата му и ще ти я поднеса на тепсия!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Мурадшах ставал все по-изкусен ездач. Заедно завардвал пътища, нападал кервани, покорил бил Шираз, Балх, Нуран, Самарканд и Ахлат, водел вече огромна войска, а каквито богатства вземал от градовете — разделял ги между хората си. При Асбанир ал-Мадаин той казал:

— Да изчакаме да се събере цялата ми войска — ще хвана дядо ми, ще го отведа при майка ми и ще му отсека главата!

Изпратил да доведат майка му. Точно тогава дошли Гариб, Зилзал и маридите, които носели богатствата и даровете и разпитвали какви са тези войски пред града.

Дошла Фахр Тадж, прегърнал я Мурадшах и казал:

— Ти стой в шатрата, пък аз ще доведа баща ти!

Когато се съмнало, Мурадшах яхнал коня си. Ударили барабаните за битка. Чул ги Гариб, метнал се на коня, изскочил и призовал хората си на бой. Излязъл напред Мурадшах в пълно въоръжение и викнал:

— Хора, нека само вашият цар излезе на бой с мене! Ако ме победи — той ще бъде владетел и на двете войски, ако го победя — ще го погубя, както съм правил с други преди него!

Втурнали се двамата един срещу друг, блъснали се копията едно в друго и се строшили. Сбили се с мечове — те се затъпили. Сближавали се и се отдалечавали. Изморили се конете, те се спешили и скочили един към друг. Втурнал се Мурадшах към Гариб, сграбчил го и го стиснал към гърдите си, понечил да го блъсне в земята, но Гариб го издърпал нагоре и го пленил.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Гариб седнал в шатрата си, наредил да му доведат Мурадшах, а той влачел вериги.

— Разбойническо куче! — викнал му Гариб. — Какво те накара да тръгнеш и с великите царе да се биеш?

— Господарю — отговорил Мурадшах, — ще извиняваш, ама трябва да ми е простено. Не от добро война водя. Тръгнал съм да отмъстя на Сабур, царя на персите, за баща ми и за майка ми, защото е искал да ги убие! Майка ми се е спасила, но не знам дали се е спасил баща ми! Баща ми се казва Гариб и е цар на Ирак, а майка ми се казва Фахр Тадж и е дъщеря на Сабур!

— За бога, наистина ти е простено! — възкликнал Гариб. — Нима ти си синът на Гариб от Фахр Тадж?

— Да! — отговорил момъкът.

— Ти си юнак и син на юнак! — възкликнал Гариб и се разпоредил: — Свалете веригите от чедото ми!

Сухейм освободил Мурадшах, царят прегърнал сина си, сложил го до себе си и запитал:

— Къде е майка ти?

— Тя е при мен в шатрата! — отговорил Мурадшах.

— Доведи я!

Метнал се Мурадшах на коня си, препуснал към шатрата си, отвел майка си при баща си, двамата се прегърнали. После Фахр Тадж и Мурадшах приели исляма, предложили го на войниците му и всички го приели. Довели и цар Сабур. Предложили му да приеме исляма, но той отказал и затова го заковали на градските порти. Сложили на Мурадшах короната на хосроите и той станал цар на перси, турци и дейлеми. И така те живели живот благодатен, докато дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва. Възвисен е онзи, чиято слава е вечна и чиято власт над всички създания е всевечна!

[1] Алюзия с древноегипетския бог Апис — въплъщение на бог Патх — бел.прев. ↑

Приказка за Абул Хасан Гуляйджията, който станал халиф за един ден

Разправят също, царю честити, че по времето на Харун ар-Рашид живял много знатен търговец. Той имал син Абул Хасан. Живял търговецът до преклонни години, но дошла и при него смъртта — слава на онзи, който е безсмъртен! Синът му останал да живее с майка си, възрастна жена на преклонни години.

Бащата отгледал сина си в излишества. Абул Хасан наследил всичките му богатства, но той носел прякора Гуляйджията, защото от малък обичал да се весели. Докато бил жив, бащата го въздържал от глупости и му давал толкова пари, колкото му били нужни, с което слагал юзда на неговите гуляи и пиянства. Когато бащата умрял, Абул Хасан видял в ръцете си огромни богатства и възобновил приятелствата си с момци лентяи като него. Разделил парите на две половини. С едната половина купил ниви, къщи и земи, а втората обърнал на златни динари и започнал да ги харчи, като дал клетва, че няма да пипа печалбата от новозакупеното. Заживял във веселие, устройвал гуляи, събирал певци и свирачи, цялото му време минавало с чаша вино, в ядене, пиене и веселби, всеки ден харчел повече от предишния, а майка му го увещавала и му говорела:

— Чедо, онова, което постоянно тече, един ден пресъхва! Твоите приятели няма да ти помогнат, когато се разориш! Бъди внимателен в делата си и мисли за последствията!

Абул Хасан не й обръщал внимание. Накрая тя се уморила да го съветва и рекла:

— Синко, за последен път ти говоря за това! Чуй какво е казал поетът:

Дърветата напомнят за човешките съдби —

щом плодоносят — всички са към тях добри;

                без плодове дървото загива в мъка тежка,

                забравено остава в горещината жежка!

Във времето ни днешно дошли са нрави зли —

от днешните приятели ни, боже, опази!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че така минала цяла година. Един ден Абул Хасан бръкнал в джоба си и усетил, че там няма нито дирхам, нито дори пукнат филс — стопила се била цялата половина от онова, което той бил превърнал в злато и харчел. Прибрал се тъжен вкъщи. Приятелите, щом видели, че се е разорил, го изоставили и се разпръснали, а ако някой го срещнел по улицата, минавал на срещната страна или обръщал лице, правейки се, че не го забелязва. Домъчняло му от тази работа и си казал: „Горко ми! Глупак и безумец съм аз! Защо не слушах майка си!“ А тя, като го видяла на какъв хал е, се натъжила и го запитала:

— Какво ти е, синко? Защо си тъжен както никога? Знам, че няма вече какво да харчиш, а десетимата ти приятели, щом разбраха, че си се разорил, вече нямат желание да те виждат! Не те ли съветвах, сине! Но не тъжи! Добре, че раздели парите си на две половини. Половината похарчи за гуляи, но за втората купи земи и те се запазиха! Бъди мъж!

— Ах, мамо — заплакал Абул Хасан, — сега разбирам колко е унизен онзи, който няма пукната пара в джоба си!

— Хвала на Аллаха, че си разбрал това, синко! — рекла тя. — Отсега ще знаеш как да цениш всеки дирхам. Бедността почерня лицето на бедняка в хорските очи, роднини се отричат от роднинството си с него, защото той тежи на всеки! Никой не иска да се сближава с него! Такава е съдбата на бедняка, синко! Поетът също казва:

Живя си леко ти, човек, щастлив ти бе животът!

Забрави за съдба и участ, за мъките, за злото!

        Зловеща е нощта, макар окъпана от светлината —

        че в нейната мъгла нерядко изчезва, губи се луната!

А ти ми повтаряше думите на поета:

Нека ръцете ми изсъхнат, нозете да се вцепенят!

        Защо ми е богатство, щом и дирхам не мога да похарча?

Кой ще кори човека, който живял е щедър и богат?

        Къде е славата на онзи, умрял като скъперник старче?

— Майко! — отговорил Абул Хасан. — Вярвам в думите ти, но искам да отида при моите десет приятели и да ги помоля да ми помогнат! Може би някой от тях ще се окаже добър човек! Нека да видя как ще постъпят с мене!

— Виждам, че още не си се вразумил и си останал глупак! — възкликнала майката. — Те дружаха с тебе само защото искаха да лапат покрай тебе, а после те изоставиха! Казвам ти, синко, надеждата ти е напразна! Но прави каквото искаш!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на другата сутрин Абул Хасан отишъл при приятелите си. Намерил всички по къщите им, помолил ги за помощ и казал:

— Приятели, дойде време да покажете своята дружба и щедрост! Помогнете ми с нещичко, а когато работите ми потръгнат, ще ви върна в излишък даденото и пак ще се веселим заедно! Вие знаете как държа на вас, колко пари похарчих по вас — сега е ваш ред!

Нито един от тях не му отговорил. Всички го гледали така, сякаш никога не го били срещали. Той се върнал тъжен при майка си и рекъл:

— Майко, излъгал е онзи, който е казал:

В богатство щом живееш и къщата е пълна,

парите не жали ти, а щедро ги разхвърляй!

        И как да ги не харчиш — от бога са ти дадени!

        Не ги спестявай — те са за харчене създадени!

— Майко, мислех, че имам добри приятели, а те се оказаха хора, които не помнят стореното им добро!

— Синко! — отговорила майката. — Те не са твои приятели, а другари на чашата, шишето и дамаджаната!

И Абул Хасан си дал клетва повече да не другарува с никого от Багдад, а да проявява внимание към чужденците и всяка вечер да кани някой непознат, да го храни, да го пои, докато се напие, да го слага да спи, а на сутринта да го пуска да си върви, за да може вечерта да покани някой друг. И никого да не гощава два пъти, за да не се среща постоянно с едни и същи. После извадил сандъка с парите, които бил спестил от доходите от къщите и земите, и го оставил на такова място, че винаги да му е подръка. Всеки ден купувал сам всичко нужно, да не би слугата да похарчи повече, отколкото трябва, приготвял стаята, нареждал трапезата, тръгвал към градските порти и чакал да се появи някой чуждоземец. Щом видел такъв, го водел на гости, вечерял с него, пиел и се веселял, после го слагал да спи, а на сутринта му казвал: „Върви си с мир!“ Знаел разни смешни приказки, които и тухла можели да разсмеят. Никого не канел повторно, а ако срещнел чужденец, когото вече бил гощавал, минавал на другата страна на улицата, за да не го види.

Така живял Абул Хасан известно време. И ето че веднъж, както си седял пред портите на Багдад в очакване да мине някой чужденец, там се промъкнал не някой друг, а халифът Харун ар-Рашид, преоблечен в дрехи на чужденец.

Работата била там, че халифът постоянно се разхождал тайно из града, за да види как живеят поданиците му, как се държат управителите му, дали са справедливи. И ето че, когато халифът влизал в града в дрехи на мосулски търговец, Абул Хасан го забелязал и бързо тръгнал насреща му. Той замолил халифа да му дойде на гости:

— Слушай, чужденецо! Ще те приема с всякакво уважение и почит, но при едно условие: ще прекараш при мене днешната нощ, но утре ще си тръгнеш по пътя и никога повече няма да се връщаш при мен!

Дощяло му се на халифа да разбере защо този човек кани чужденците само за една нощ. Абул Хасан го въвел в богато подредената стая, пълна с китайски порцелан, копринени завивки, килими, обшити със злато молитвени килимчета и меки възглавници. Седнал халифът, Абул Хасан донесъл софрата с подредени ястия от домашни и диви гълъби и кокошки и други най-изискани яденета и закуски и седнал до госта си. Халифът се хранел с голямо желание. После Абул Хасан донесъл пресни плодове и семки, сладкиши и вино. Сложил дамаджаната пред халифа, напълнил чашата и възкликнал:

— Гостенино, тази чаша е за твое здраве! — и тъй като не можел без шега, добавил: — Искам, гостенино, да ти разкрия една тайна! Когато иска да се напие, петелът извиква своите кокошки и им говори: „От любов към вас, за ваше здраве!“ И аз ти казвам: „От любов към тебе, за твое здраве!“

— Пий, наздраве! — казал халифът и се разсмял, защото разбрал, че е гуляйджия.

Абул Хасан пак налял чашата, но видял, че халифът седи мълчаливо и не казва нито дума. Подал му я и рекъл:

— За какво си се замислил? Ти предполагаш, Господ разполага! Пийни си и ни отърви от онези, които вечно мислят и размислят, сякаш олово носят на раменете си! Забрави грижи и тревоги — те скъсяват живота! Пий и аз ще ти покажа в какво се състои щастието!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът изпил чашата, Абул Хасан я напълнил отново и рекъл:

— Щастлив е онзи, който излива тази чаша в гърлото си на един дъх!

Той излял чашата наведнъж в гърлото си, а халифът се развеселил от измислиците му и възкликнал:

— За бога, Абул Хасан, обичам да другарувам с такива като тебе, защото си човек весел, доволен и лекомислен! Налей ми да ти помогна да свършим с тази дамаджана!

— Ти също ми харесваш! — засмял се Абул Хасан, напълнил чашата, подал му я и рекъл: — Да знаеш, че тази чаша се нарича Чудотворната!

— Прекрасно, Чудотворната! — възкликнал халифът. — Ти знаеш с кого да другаруваш! Няма подобна на тази Чудотворна!

— Много съм щастлив с тебе, защото и ти обичаш да се веселиш, а не си като някои, които постоянно са мрачни! Днес имам истински сътрапезник!

Развеселил се халифът. Чашата затанцувала между двамата, ту празна, ту пълна и накрая махмурлукът ги ударил в главата. Но халифът имал здрава глава и все му се искало да разбере защо Абул Хасан кани чужденци само по веднъж. Изчакал виното да се разбушува в главата му и казал:

— Абул Хасан, кажи ми какъв е занаятът ти, чий син си?

— Виждам, че и ти не пропускаш случай да подърдориш празни работи! — възкликнал Абул Хасан. — Право казва пословицата: „Гост имаш — празни приказки имаш!“ Аз съм син на търговец, когото Аллах дари в излишък с много блага… — разказал му цялата си история и завършил с думите: — И живях така, докато тази вечер не се срещнах с тебе! Гощавал съм младо и старо, но нито веднъж не съм се срещал с такъв веселяк!

Харесали се на халифа думите му, неговото благоразумие и съобразителност и казал:

— Ти си извършил постъпка, достойна за разумен мъж, щом си спестил половината от парите си! Разбрал си, че не всички дни преминават еднакво, изоставил си глупостите и безпътния живот, тръгнал си по пътя на разума. Хвала на Аллаха, че поради глупост не си пръснал и втората половина на богатството си! За бога, твоето благоразумие ми харесва. За това наистина те чака награда, защото всеки ден виждаш в дома си хора с чуждестранни дрехи и се учиш от тях на ум и разум, които преди не си знаел! Те ти разказват за страните си и продължавайки пътя си, те прославят и ти благодарят за угощението!

— Май доста приказвахме и забравихме нашата Чудотворна! — възкликнал Абул Хасан. — Я ми я подай чашата!

— По-скоро пий и ми върни чашата! — отговорил халифът.

— Не съм срещал веселяк като тебе! За мене казват, че съм безпътен, но ти си още по-безпътен!

Двамата пак започнали да пият и се веселят до полунощ. Тогава халифът се престорил на изморен и рекъл:

— Дойде време да спим, Абул Хасан, но преди да сме легнали, да ти кажа, че искам утре да стана по-раничко, ти може би още ще спиш! Искам отсега да ти благодаря и да ти пожелая всичко най-добро. И аз, както и ти, цял живот съм живял в охолство. Сега ми се ще да ми кажеш нямаш ли някакво желание в душата си, което не можеш да осъществиш! Аз бих могъл в този град да направя много неща, които ти би поискал, но сам не би могъл да постигнеш! Какво да направя за тебе? За мен би било чест да изпълня твоето желание заради благодеянието към мен през тази нощ!

— Благодаря ти! — отговорил Абул Хасан. — Вярвам в искрената ти обич към мен, но аз не съм човек алчен, доволен съм от това, което ми е отредил Създателят! Нямам никакви желания! Както и да е, благодаря ти, че ме почете, че хапна от храната ми, влезе в дома ми, толкова беден за толкова висок гост! Аз ще ти кажа, гостенино, какво е желанието ми, макар че за изпълнението му е властен единствен Аллах! В нашата махала ми омръзна от четиримата пазачи на джамията! Ден не минава тези проклети старци да не се скарат с някого наоколо и да не го набият. И още — имаме си един имам в махленската джамия — проклет старец! Кажеш му: „Мир вам!“, а той: „Да ослепееш дано!“ Готов е да се скара със собствената си сянка и сам да си оскубе брадата! Пък и муцуната му е гадна, противна, сякаш маймунска мутра! По своите дела тези старци си приличат като капки вода, сякаш са овчи тор от една и съща купчина!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът се разсмял:

— И ти какво искаш да правиш с тези петима негодници?

— Моля Аллаха само за едно: да ми даде поне за ден да стана халиф вместо наместника на Аллаха, емира на правоверните Харун ар-Рашид!

— А ако станеш халиф, какво би направил?

— Ще възнаградя щедрите и великодушните, които като тебе оказват милост и благодеяние, после бих изпратил да ми доведат имама от махленската джамия и бих го натупал с четиристотин удара с камшик от слонска опашка, за да покажа на този проклетник как трябва да се държи! И още бих наградил и четиримата старци, пазачите, с по четиристотин удара и бих им наредил да не закачат хората и да не се бъркат, където не им е работа! Нека там си четат Корана, пък аз хляб ще им давам достатъчно!

Халифът останал доволен, тъй като той пожелал да стане халиф само за да раздаде справедливост на лоши хора.

— Абул Хасан! — казал той. — Ти разсъждаваш справедливо и правосъдно! Аллах може да ти дари това, което си пожелал! Възможно е емирът на правоверните, ако узнае, че искаш да станеш халиф, за да отмъстиш за обида, и от обич към справедливостта, да те остави да го заместваш за един ден! Аз ще му съобщя за желанието ти. Макар да съм мосулски търговец, познавам халифа и даже другаруваме!

— Ти сякаш се подиграваш над слабия ми ум! — разсмял се Абул Хасан. — Дори и да кажеш на халифа всичко, той само ще се присмее на моето малоумие! Но наистина, ако той разбере за тези хора, би им дал по заслуга!

— Пази боже, да се присмивам над такъв добър човек! — казал халифът. — И той не би ти се присмял, обратно — това би го позабавлявало! Но стига сме приказвали, че нощта вече мина!

— Ти си почти заспал! — казал Абул Хасан. — Но виж, в дамаджаната е останало още малко вино! Да я опразним и после да поспим! Но преди това искам да те помоля: утре, когато излизаш преди мене, затвори вратата след себе си!

— Дай на мен, аз да налея последните чаши! — халифът взел дамаджаната, налял си, изпил чашата, после я напълнил за Абул Хасан, пуснал в нея малко омайно биле, подал му я и рекъл: — Сега и аз малко да ти прислужвам! — Абул Хасан изпил чашата. Виното и омаята се объркали в главата му, той паднал на земята и заспал като мъртвец. Масрур вече стоял до халифа, който му казал: — Мятай го на гърба си и добре запомни тази къща, за да го върнеш обратно, когато ти наредя!

Излезли, но забравили вратата отворена. Халифът вкарал Абул Хасан в двореца и наредил на робините да го облекат в неговата нощница и да го сложат в неговата постеля. После събрал всички, които били при него на служба, и им казал:

— Утре си представете, че този човек съм аз, халифът, и го обслужвайте с почитта и уважението, което оказвате на мене. Всичко, което правите, когато ставам от постелята, правете и на него, сякаш той е халифът! — после изпратил да повикат везира му Джаафар, разказал му историята с Абул Хасан и рекъл: — Утре сутринта ела както обикновено в дивана с емирите и с царските първенци! Абул Хасан ще влезе, сякаш е халиф, а вие му оказвайте такива почести, каквито на мене! Съобщи за това на емирите и везирите! Нека всеки се преструва, че той — това съм лично аз! Правете всичко, каквото ви каже, пък ако ще да пръсне богатствата на цялата държава и да опразни хазната!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът извикал най-стария евнух, наредил и на него да проявява най-голяма почит към Абул Хасан, сякаш това е самият халиф, и добавил:

— Преди да го разбудите, събудете мене! Аз ще се скрия някъде, за да гледам какво ще прави!

После халифът си легнал. На сутринта евнухът го събудил. Станал той, измил си лицето и ръцете, помолил се, отишъл в стаята, където спял Абул Хасан, и се скрил в тайно ъгълче. Всички се събрали около Абул Хасан, наложниците седнали до главата му, евнусите застанали със скръстени ръце. Дали на Абул Хасан чаша с питие срещу омайно биле. Той повдигнал глава, полека-лека започнал да приотваря очи и видял, че лежи в копринена постеля, напълнена с щраусов пух, одеялото му — тъкано и обшито със златни нишки, а стаята му — сякаш е кътче от рая. Затъркал си очите, пак ги отворил и видял, че около него са се събрали неволници и наложници, в ръцете им — музикални инструменти, други черни неволници чакат неговата повеля, същото правят и евнусите. Загубил Абул Хасан ума и дума, започнал да се върти, главата му се объркала и той си помислил: „Сигурно спя! Така ще е — че какво друго може да бъде? Велики Аллах, какво е това? Какъв ти сън? Тези хора, дрехи и чалмата — всичко е халифско! И постелята е халифска! Ясно — станал съм халиф! Аз, Абул Хасан? Сигурно съм откачил! Ще ме затворят в лудницата! Ясно — всеки ден съм си повтарял, че искам да стана халиф, и ето че сега виждам такъв сън! Вчера разговарях за това с мосулския търговец и от приказките това ми се е присънило!“ Понечил отново да заспи, но главният евнух пристъпил към него и казал:

— О, емир на правоверните, вече е ден! Стани да се измиеш и да кажеш утринната си молитва!

— Каква е тази работа! — възкликнал Абул Хасан. — Спя или не спя? Да не кажат хората, че съм изгубил ума си!

Притворил очи, престорил се на заспал, но главният евнух пак го побутнал и казал:

— Не спи, о, емир на правоверните! Стани, измий се и кажи утринната си молитва! Слънцето вече изгрява, а твое величество няма навик да пропуща утринната си молитва!

— Всемогъщи Аллах! — възкликнал Абул Хасан. — Уж спя, но който спи, не вижда и не чува, а аз чувам, че някой ме вика!

Отворил очи и пак видял всички, които стояли и чакали, пак затъркал очи, огледал се, видял, че не сънува, засмял се, като се видял халиф. А халифът го гледал скришом и също се смеел. Неволниците, наложниците и евнусите пристъпили към него, поклонили му се, целунали земята пред него. Едни му засвирили на уд, други — на джанак, трети — на мизмар, всички му пожелали добро утро, поздравили го, както се поздравява халиф. Объркал се Абул Хасан, закрил очи с ръка и викнал:

— Какво става с мене! Господи, та това е халифският дворец! Че ти така съвсем ще откачиш, Абул Хасан! „Няма сила и воля освен у всемогъщия Аллах!“ — отново отворил очи, видял неволниците, всяка от които засенчвала с красотата си изгряващото слънце, и възкликнал: — Все пак — полудял ли съм, или онова, което виждам, си е самата истина!

И докато размислял, към него пристъпил главният евнух, поклонил му се, целунал земята пред него и рекъл:

— О, повелителю на правоверните! Твое величество няма обичай да спи до този час, ти нито за ден не си пропускал утринната си молитва! Вижда се, че тази нощ си страдал от безсъница, пък може и да не си се почувствал добре! Но време е вече да се открива диванът; сановниците чакат да отидеш там и да раздаваш присъди и повели!

Абул Хасан съвсем се разтреперил. Убедил се, че това не е сън, но не знаел какво да прави и говори. Навел се над евнуха и му пошепнал в ухото:

— Ти с кого говориш? Кого наричаш „емир на правоверните“? Че аз през живота си не съм те виждал!

— О, господарю! — отговорил евнухът. — Твое величество разговаря със своя роб не както обикновено! Ти сигурно искаш да ме изпиташ с такива думи! Че ти си моят повелител, емирът на правоверните, наместникът на Аллаха върху неговата земя, Харун ар-Рашид, петият от владетелите потомци на Абас, властител на земята от Машрика до Магриба, приемникът на пророка на Аллах, господарят на хора и джинове — Аллах да те благослови и възслави! А аз съм твоят слуга. Как мога да забравя своя господар, когато съм израснал под сянката на неговата милост! Надявам се да бъдеш снизходителен към мене! Сигурно някой подлец ти е нашепнал нещо лъжливо за мен и заради това твое величество ми говори така, сякаш не ме познава! Да не би да си видял някакъв лош сън, та така си изгубил покой?

Абул Хасан се разсмял, че паднал. Халифът, като чул неговия кикот, също се хванал за хълбоците от смях. Като се насмял, Абул Хасан се замислил и се обърнал към малкия слуга, който стоял до него:

— Ей, момче, кой съм аз?

— Господарю, ти си нашият повелител, емирът на правоверните, наместникът на пророка, владетел на суши и морета! — отговорил слугата.

— Лъжеш, проклетнико! — възкликнал Абул Хасан. — Макар че си малък, вече си лъжец и на всичко отгоре си по-черен от дъното на тенджера! — после привикал една от неволниците, протегнал й палеца си и наредил: — Ухапи ме за палеца, но по-силно, за да разбера бълнувам ли, или всичко е наяве!

Тя хванала пръста му, сложила го в устата си и впила зъби в него, а Абул Хасан изревал и викнал:

— Олеле! За бога, буден съм! Господарке на хубавиците, кажи ми кой съм, но без да ме лъжеш!

— Ти си нашият владетел, емирът на правоверните, повелителят на цялата земя от Машрика до Магриба! — отговорила тя.

— Господи! — възкликнал гуляйджията. — Абул Хасане, кой би могъл да помисли, че един ден ще станеш халиф! Ясно, прав е бил онзи, който е казал: „Какви ли не чудеса могат да станат между утрото и вечерта“.

— Владетелю наш, емир на правоверните, диванът отдавна се е събрал и те чака! — казал главният евнух.

Абул Хасан се надигнал, главният евнух подскочил, хванал го под мишниците, помогнал му да слезе от постелята, а всички в един глас завикали:

— Добро утро, о, емир на правоверните!

— Аллах, Аллах, как бързо се изменят нещата! — мърморел си объркано Абул Хасан. — Вчера бях Абул Хасан, днес станах емир на правоверните! Хубава е тази работа! И не бива да се чудим на онова, което е отсъдил Аллах!

Облекли Абул Хасан в халифските дрехи, измили му лицето, извели го от покоите и го довели до дивана. Там го предали на евнусите, а те го въвели в голямата зала, довели го до престола на халифа, повдигнали го и го сложили на него. А халифът бил дошъл преди това и приседнал на скришно местенце да погледа какво ще прави той. Видял, че гостът му тържествено седи на престола и се държи, сякаш наистина си е халиф. След известно време влязъл и везирът Джаафар, поклонил се дълбоко, пожелал му слава и вечно благоденствие и казал:

— О, емир на правоверните и дарител на блага! Аллах да погуби враговете ти и да ти дари победи над тях!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТНАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че при тези думи Абул Хасан се убедил, че наистина е станал халиф, и си помислил: „Помолих Аллах да ми дари власт за един ден, а той ми я дава за цял живот!“ После се обърнал към Джаафар:

— Кажи какво си намислил, Джаафар!

— О, емир на правоверните! — заговорил Джаафар. — Велможите стоят пред вратата и очакват от твое величество указание, какво трябва да изпълнят!

Абул Хасан наредил на старшия евнух да разреши на големците да влязат. Те се поклонили, целунали земята при нозете му, пожелали му дълъг живот и величие и рекли:

— О, емир на правоверните и наместник на бога, нека Аллах ти дари победи и погуби враговете ти!

Абул Хасан наредил да насядат и всеки седнал на място, отговарящо на сана му. Джаафар му доложил за всички близки, далечни и нужни дела, прочел му някои писма и послания по управлението на държавата. Абул Хасан забранявал и разрешавал, отнемал и награждавал като истински халиф, а Джаафар почтително стоял до него. После Абул Хасан се обърнал към валията, познал го и казал:

— Джаафар, аз имам една работа за валията и хората му! — валията бързо пристъпил напред и той му наредил: — Идете в еди-коя си махала, хванете там четиримата стари пазачи, после идете в тамошната, махленската джамия, хванете тамошния имам! На всеки ударете по четиристотин удара с бич от слонска опашка, качете всеки на камила, като държат камилите за опашките, и така ги прекарайте през града! Нека вестител върви пред тях и вика: „Ето най-малката награда на онзи, който се бърка в работи, които не го засягат, и сее клюки и свади между съседи!“ Когато ги опозорите, изгонете ги от града! Оставете ги в някоя джамия извън Багдад, нека хората си отдъхнат от злините им! После се върнете и ми разкажете!

Халифът се задавил от смях и си казал: „Този Абул Хасан не забрави за четиримата пазачи и имама! Той постъпи справедливо, те са си го заслужили!“

Абул Хасан продължавал да води държавните дела и да произнася присъди, когато валията се върнал, и той го запитал:

— Направи ли каквото ти заповядах?

— Да, емир на правоверните! — отговорил валията. — И като потвърждение ето свидетелство от жителите на махалата! Всички са щастливи от твоята повеля и желаят на твое величество вечна слава!

Валията измъкнал хартия, подал му я, той я прочел, познал онези, които я били подписали, и си помислил: „Ето онова, което желаеше, Абул Хасане, Аллах ти го дари!“ После наредил на Джаафар:

— Донеси кесия с петстотин динара, иди в същата махала, питай къде живее една стара жена на име Умм Абул Хасан. Синът й е известен из целия град. Дай й кесията!

Халифът се хванал за слабините от смях, а Джаафар начаса отнесъл на майката на Абул Хасан кесия с петстотин динара и казал:

— Емирът на правоверните ти праща тази кесия!

Майката взела кесията и много се зачудила, а везирът се върнал в дивана и рекъл:

— Изпълних повелята ти, о, емир на правоверните!

След малко главният евнух дал знак на везира, че е време да се закрие диванът. Сановниците веднага поискали разрешение и си тръгнали. На Абул Хасан му се прищяло да се отбие до онова място, където всеки ходи сам и никой не може да го замести, и по обичай му подали чехли, обшити със злато. Той не знаел какво да прави с тях, сложил ги на коленете си, но така го присвило, че изскочил бос с чехлите в ръка, а халифът така се разсмял, че паднал по гръб.

Абул Хасан си свършил работата, излязъл от онова място, слугите го отвели в покоите, където му приготвили обяд. Неволниците ударили по струните и запели. Когато Абул Хасан чул песните и видял колко са красиви неволниците, всяка от които можела да затъмни сияйното слънце, изгубил ума и дума и си помислил: „Как може да си помисля, че всичко, което виждам, е сън! И все пак как стана така, че вчера бях Абул Хасан, а днес станах халиф! Аллах, защити ме от този сън! Но нима всичко това е сън? Не мисля! Но нали за целия свят има само един халиф, пък аз виждам, че този халиф съм аз! Значи друг няма!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Накрая Абул Хасан изоставил тези мисли, седнал на трапезата и видял на нея златни тепсии с най-изискани блюда и богати гозби, а пред него — десетина неволници, коя от коя по-хубави. Заоглеждал се наляво-надясно, гледал себе си, пулел се пред нещата около себе си, сложил няколко неволници да седнат до него, а останалите стояли прави и размахвали златни ветрила. Нито една от седналите не хапвала нищо и той започнал да ги храни от ръка. Заразпитвал ги как се казват.

— Аз се казвам Даурат ал-Камр! — рекла едната.

— А аз Шамс ан-Нахар! — отговорила другата.

— Аз съм Суккария! — добавила третата.

— Малихат ал-Кад! — обадила се четвъртата.

— А аз съм Будур! — казала петата.

— Пък аз съм Насим ас-Сабах! — завършила шестата.

А халифът седял и гледал как Абул Хасан се отнася към неволниците. Когато видели, че Абул Хасан е свършил с яденето, викнали на главния евнух:

— Ей, ти, емирът на правоверните свърши с яденето!

Пристъпил главният евнух, хванал Абул Хасан за ръка, повдигнал го, сложил го да седне в креслото, донесъл тас и стомна и му измил ръцете. Една робиня държала стомната, друга носила кърпата, третата — кандилницата с алое и амбра. Завели го в друга стая и всичко в главата му се объркало — толкова била красива тя, подредена, разкрасена по стените с плетеници и постлана със скъпи копринени килими. Там той намерил много неволници, още по-красиви от онези, които бил видял, всяка държала в ръце някакъв музикален инструмент и когато той влязъл, всички като една се изправили и запели в един глас — а всяка можела с красотата си да превърне и най-вярващия в безбожник! Огледал се Абул Хасан и видял, че софрата е вече сложена, на нея — всякакви плодове, за каквито човек може да си помисли, и пречистено вино, чаши и ястия в златни съдини, украсени със скъпоценни камъни. Главният евнух наместил Абул Хасан, а той извикал неволниците, заразглеждал ги и умът му дотолкова се объркал, че сам не можел да разбере коя най-много му харесва. Започнал да си кусва от плодовете и ястията, една неволница хранел от ръка, на друга слагал право в устата.

Когато Абул Хасан свършил с яденето, въвели го в трета стая, още по-великолепна. Той все повече се чудел, особено когато и там видял неволници, още по-красиви от предишните. И в тази стая имало маса, на нея — съдини от чисто злато, пълни със сладости и прозрачни прецедени напитки.

После го въвели в четвърта стая, още по-разкошна. Слънцето вече клоняло към залез и той видял там три златни свещника, украсени със скъпоценни камъни, а в тях — камфорови свещи. И там имало неволници, всяка държала някакъв музикален инструмент и когато Абул Хасан влязъл, те се изправили, ударили по струните и запели песни. Абул Хасан видял пред себе си софра от чисто злато, басейн също от чисто злато, около него — чаши и всички пълни с прецедено вино. Зарадвал се той, развеселил се, приближил се до софрата, приседнал, като сложил неволниците около себе си, започнал да ги храни и кани и да ги разпитва как се казват.

— Аз се казвам Хабл ал-Лулу! — отговорила една от тях.

— Налей ми, Хабл ал-Лулу, чаша вино и аз ще пия за твое здраве! — възкликнал Абул Хасан.

Слушал халифът и примирал от смях. Неволницата послушно наляла чаша вино, почтително я подала на Абул Хасан, пък той й рекъл:

— Сега ще пия за твоето здраве, но искам и ти да си налееш и също да си пийнеш!

Когато Абул Хасан изпил чашата си, девойката я наляла за себе си, пила, взела уда и запяла. Абул Хасан започнал да подскача и му се струвало, че цялата стая подскача заедно с него, и не разбирал дали сънува, или всичко е наяве…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че така Абул Хасан постъпил и с втората неволница, и с третата, после — с четвъртата и с всички останали, докато не минал край всички по реда им. А халифът го гледал и се смеел, особено когато виждал как той разговаря с неволниците и разпитва всяка за името й.

Когато Абул Хасан пийнал сам и напоил и неволниците, халифът пратил заповед на Хабл ал-Лулу да вземе чаша, да я напълни и да сипе в нея омайно биле. Тя изпълнила повелята му, подала чашата на Абул Хасан и му рекла:

— О, емир на правоверните, твоята неволница съчини днес хубава песен! Ще ми се твое величество да изпие тази чаша от моите ръце и аз ще ти изпея песента си!

Абул Хасан поднесъл чашата към устата си, а Хабл ал-Лулу взела уда и му изпяла следната песничка:

Човече! Колко нощи да не спя?

И колко дни тъгата да тая?

                Иди и на любимия шепни,

                че страшно дълги са без него мойте дни!

Абул Хасан изпаднал във възторг, надигнал чашата, изпил я и възкликнал:

— Пия тази чаша за твоите прекрасни очи!

И не успяло виното да стигне до корема му, когато заспал като убит.

Тогава халифът, който се превивал от смях, наредил на неволниците да съблекат халифските дрехи на Абул Хасан и да го облекат в дрехите, с които го били довели в двореца, изпратил да викнат роба Масрур и му казал:

— Качи го на гърба си, остави го на онова място, откъдето го взехме, и остави вратата отворена!

Масрур метнал Абул Хасан на раменете си, отнесъл го в дома му и го оставил там.

Много се зарадвал халифът за онова, което бил направил с Абул Хасан, отпуснала му се душата и той възкликнал:

— Утре той пак ще бъде Абул Хасан, но днес бе халиф и отмъсти на угнетителите си!

А Абул Хасан преспал цялата нощ, на сутринта се събудил, но очите му оставали здраво затворени от тежестта на омайното биле.

— Ей, Хабл ал-Лулу, ей, Наджмат ас-Субх, ей, Даурат ал-Камр! — повикал той. — Елате при мене, седнете до мене!

И така викал всяка от неволниците, докато майка му не дочула стоновете му. Станала тя, влязла при него и запитала:

— Какво става с тебе, синко? Сигурно бълнуваш!

Отворил Абул Хасан очи и видял пред себе си някаква старица.

— Проклетнице! — креснал той. — Коя си ти? Ей, палач, хвани тази старица и я обеси да не я виждат повече очите ми!

Затворил очи да не я вижда, а майка му рекла:

— Аллах да те пази! Какво става с тебе? Изглежда, вчера много си пил, че ти се привиждат такива кошмари! Синко Абул Хасан, нима си ме забравил? Аз съм твоята майка, жената, която те е родила! Що за палач викаш? Ставай, ей сега от джамията ще призоват за обедна молитва!

— Какви ги дрънкаш? — креснал Абул Хасан. — Какъв син съм ти аз, дъртачке? Ти ме наричаш Абул Хасан, а аз съм повелителят на правоверните, наместникът на Аллаха! Ей, Масрур! Я вземи тази старица и я удави в реката!

— Стига си крещял, сине! — зауспокоявала го майка му. — Ще чуят съседите и ще помислят, че бесове са се вселили в тебе!

Ядосал се Абул Хасан, викнал:

— В тебе са се вселили бесове, проклетнице! Казвам ти: не съм синът ти Абул Хасан, а повелителят на правоверните, пълномощникът на пророка, Аллах да го благослови и приветства!

— Синко! — възкликнала майката. — Какъв проклет бяс те е посетил през нощта? Спомени Всемилостивия, името на Аллах да те пази от капана, който ти е заложил шейтанът през нощта! Ти си моят син Абул Хасан, а аз съм старата ти майка! Отвори очи! Къде е дворецът, достоен за халифа? Тук си се родил ти, синко, тук си пораснал и от детските си години до сега не си напущал тази къща! Ела на себе си! Ако някой чуе думите ти, ще те запре в лудница като откачен!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абул Хасан дошъл малко на себе си и отворил очи, огледал стаята си, погледнал себе си и казал:

— Права си, майко! Май че наистина съм Абул Хасан! Аллах да посрами шейтана!

Майката видяла, че Абул Хасан малко дошъл на себе си, и започнала весело да му бърбори:

— Помоли се на Всемилостивия, сине, благодари му, пък чуй да ти разкажа какво се случи вчера! Голяма история с имама и четиримата пазачи! — заразказвала тя. — Дойде валията, хвана ги, удари им по четиристотин удара със слонска опашка, после качи всеки на камила, прекара ги през града, а после ги изгони от портите му!

Още не била свършила думите си, когато Абул Хасан скочил, опулил й се и завикал:

— Как можеш още да твърдиш, че аз съм твоят син Абул Хасан! Аз съм емирът на правоверните, аз дадох на валията тази заповед! Сега още повече съм убеден, че не съм ти син! Бях щастлив, когато наказах тези мръсници и подлеци, а ти сега с думите си потвърждаваш, че аз съм емирът на правоверните и че валията е изпълнил това, което аз му наредих! Не ми казвай, че спя и сънувам!

Майката се объркала, не можела да разбере какво става с него, решила, че синът й е изгубил ума си, и рекла:

— Синко, чедо мое! Моли всевеликия Аллах за милост, дано той ти прости греха, който те е докарал до това нещастие! Моли го, нека ти върне разума и те върне в праведния път, чедо! Говориш така, сякаш бяс се е вселил в тебе! Опомни се, синко!

Но Абул Хасан не се успокоявал.

— Проклета старица! — възкликнал той. — Казвам ти, махай се от очите ми! Кълна се в Аллаха, аз съм емирът на правоверните! И ако още ми се мяркаш, ще стана и така ще те напердаша, че животът ти днес ще ти загорчее повече от смола!

Когато видяла, че той губи разум и продължава да твърди, че е халиф, майката на Абул Хасан заплакала, завайкала се.

— Аллах да те спаси от този бяс! Ти си ми умен! Какво стана, че си загуби и ум, и разум, мое разумно момче! Ах, ах, ах!…

Вместо да я съжали, Абул Хасан се разгневил още повече, грабнал тояга и започнал да я налага с нея, като повтарял:

— Хайде, проклета бабке, казвай кой съм аз? Абул Хасан съм бил, така ли, твоят син значи! Аллах да те погуби заедно със сина ти! Проклетнице, кой е този Абул Хасан?

— Чедо! — мълвяла майката. — Не може майка да забрави сина, когото е родила! Ти си моят син, ти си Абул Хасан! Как можеш да твърдиш, че си емирът на правоверните, когато това е Харун ар-Рашид, петият от потомците на Абас! Вчера той ми изпрати кесия с петстотин динара, да ни го пази Аллах завинаги!

Абул Хасан още повече се вбесил, гневът му прелял и той закрещял:

— Чернилка такава, проклетница! И ти пак смееш да твърдиш, че аз съм бил твоят син! Как може да не съм емир на правоверните! Че кой ти изпрати тази кесия? Аз ти я изпратих по моя везир Джаафар!

— Чедо, спомени името божие! — настоявала майката, но той започнал да сипе по нея удари и да повтаря:

— Как се казвам, а? Казвай, докато не съм те пребил до смърт! Емирът на правоверните Харун ар-Рашид, нали? Само не ми говори повече, че съм синът ти Абул Хасан!

Майката се убедила, че синът й е изгубил разума си и са го хванали бесовете. А той още по-силно я биел по гърба и крещял:

— Кажи, че аз съм емирът на правоверните, нищо повече!

Майката на Абул Хасан започнала да крещи и да вика хората и съседите, да дойдат и да я отърват от ръцете на сина й…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че съседите дошли, измъкнали майката от ръцете на сина й и завикали:

— Какво ти става бе, Абул Хасане? Ума си ли загуби? Страх пред бога ли нямаш? Че кой вдига ръка на майка си? Ти си син на почтени хора, как така посягаш на майка си, която така те обича!

Когато Абул Хасан видял, че всички съседи са се събрали и го ругаят с такива думи, той се обърнал към тях:

— Кои сте вие и кой е този Абул Хасан? С кого разговаряте сега? Аллах да ви погуби заедно с Абул Хасан!

— „Аллах е най-велик“! — възкликнали съседите. — Абул Хасане, нима си забравил своите съседи и приятели, с които си израснал, и тази жена, която те е родила и отгледала?

— „Свидетелствам, че няма бог освен Аллах“! — възкликнал Абул Хасан. — О, слепци, о, говеда такива! Така значи, аз съм се казвал Абул Хасан! Аз съм емирът на правоверните халиф Харун ар-Рашид! Ако още не сте разбрали това, ще ви покажа такива работи, че ще ви науча на ум и разум, развратници такива!

Съседите решили, че е полудял, хванали го, вързали му ръцете да не бие повече майка си, и изпратили да съобщят на началника на лудницата. Той веднага дошъл с хората си, които носели тояга, железни окови и волски въжета. Когато Абул Хасан ги видял, възкликнал:

— Нима Аллах ви позволява да правите това с вашия халиф? Нима посягате на емира на правоверните?

— Ние нищо не правим с емира на правоверните, а само с откачилия Абул Хасан! — отговорили те. — Нека той се откаже от безумствата си!

— Горко ви! — викнал Абул Хасан. — Кълна се, аз съм халифът, аз съм емирът на правоверните! Аллах да ви свести, хора, нима ослепяхте?

Началникът на лудницата се убедил в неговото безумие. Оковали ръцете и нозете му с железни окови и го отвели в лудницата. Щом стигнали там, началникът наредил да го бият. Били го с волски жили, докато потта му се превърнала в кръв, а той все викал:

— Хора, елате на себе си! Вие биете вашия халиф!

После Абул Халиф бил затворен в някаква килия вързан за верига, оставили го там и всеки ден му удряли по петдесет бича сутрин и вечер. Загубил Абул Хасан покой, така го измъчвали, че той не можел да легне на никоя страна. Но всеки път, като го питали „Кой си ти?“, той отговарял:

— Хора, нито бесове са ме обхванали, нито съм изгубил ума си! Аз думите си не меня: аз съм наместник на Аллаха и повелител на правоверните!

Продължавали да го бият, майка му всеки ден го молела да се вразуми, и да се откаже от думите си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят,. царю честити, че веднъж, когато майката дошла при сина си, го заварила в най-жалко състояние: тялото му било смачкано като кора хляб, кръв течала от хълбоците му, страшните мъки и липсата на покой го били превърнали в черна тояга. Заплакала тя, сълзите й затекли по бузите като вода в поток. Решила тя пак да провери дали той ще се вразуми и рекла:

— Как си, чедо мое, Абул Хасан?

А синът й, като чул, че тя го нарича Абул Хасан, едва не се спукал от яд и гняв и викнал:

— Махай се, трижди проклета, от очите ми! Аз съм емирът на правоверните!

Заскърбила още по-силно майката, заплакала още по-горчиво:

— Чедо мое любимо, престани да мислиш така! Може би си видял сън и си решил, че е истина. Как може да си бил емир на правоверните, пък да те затворят на това място при лудите и всеки ден да те измъчват? Съжали себе си, погледни тялото си, на него няма живо място без рани! Върни разума си, за да не умреш от мъченията!

Всеки ден тя идвала при Абул Хасан и му повтаряла такива думи, после се връщала тъжна, със сълзи по бузите, а Абул Хасан все си въобразявал как облича дрехите на халифа, как сяда на халифския престол, седи начело на дивана, а везири, емири и царски първенци стоят в очакване на заповедите му, спомнял си стаите, обкръжаващите го робини, наложници и слуги и останалите чудновати неща.

Но накрая след огромните мъки разумът му се върнал, той се замислил и си казал: „Ако онова, което казвам, бе истина, след като се събудих от сън, аз нямаше да съм облечен в дрехите на Абул Хасан. Не, щях да съм облечен в халифски дрехи! Сигурно тази старица говори истината, че е моя майка, пък аз съм Абул Хасан, синът й! Сигурно всичко това ми се е привидяло насън! Как може да съм емирът на правоверните Харун ар-Рашид, а да ме подложат на тези безжалостни изтезания? Но все пак аз съм заставен да отстъпя по принуда, не съм убеден в това! Истината може да се изясни само от едно — от случката с имама и четиримата махленски стражи!“

Извикал Абул Хасан стража, който трябвало да го пази, и го помолил да отиде и да викне началника си, за да си поговорят. Стражът отишъл, дошъл началникът и запитал:

— Какво искаш?

— Искам да запитам твое превъзходителство — заговорил Абул Хасан — за едно нещо, от което ще ми стане ясно дали съм халиф, или това съм го видял насън. Един ден преди да ме доведеш на това място, аз наредих на моя везир Джаафар да даде на една старица на име Умм Абул Хасан кесия с петстотин динара, а също така наредих на валията да натупа имама, който е в джамията, и четиримата старци, махленските стражи, с по четиристотин удара, после да ги прекара през града и да ги изгонят!

Когато началникът чул особено думите „аз наредих на моя везир Джаафар“, разбрал, че Абул Хасан си е на същия хал, и наредил на хората си да му ударят сто удара с волски жили. Набили човека така, че той загубил ума и дума от бой. След малко дошъл на себе си, заплакал, заговорил:

— Какво толкова съм направил на хората, че така ме измъчват? Защо ме свалиха и вече не съм халиф?

При тези думи началникът наредил пак да го бият. Ударили му още сто бича така, че костите му изпотрошили и той съвсем загубил здравето си. Тогава си помислил: „Слушай, момче, ще умреш! И да си бил халиф, покори се и се спаси!“

Ето че и майка му дошла да го навести и го заварила едва да диша от боя. Тя се разплакала, пристъпила към сина си, поздравила го, погледнала го дали е все както преди. Абул Хасан й отговорил на поздрава, тя се зарадвала, запитала го как се чувства, а той отговорил:

— Майчице, много ме е срам от тебе! Аз те бих и те оскърбих, никога по-рано такова нещо не съм правил! Моля те за прошка, а ти помоли и съседите да ми простят, че те унижих пред тях. Мамо, сигурно съм видял сън — Аллах да прокълне такива сънища и да прогони шейтана пред нас! Майчице, аз съм твоят син Абул Хасан! Но този сън, който ми се привидя… Кълна се в живота си, бях толкова уверен, че това е истина! Не знам… Всичко ми се обърка в главата, но онова, което е писано да стане — то непременно става! Сега ти казвам: Това е сън! Аз не съм емир на правоверните, а твоят син Абул Хасан, който винаги, и преди, и сега, е длъжен да те почита!

Огромна радост обхванала майката и тя заговорила:

— Синко, всевеликият Аллах чу молитвите ми и ти прати изцеление! Благодаря му, чедо, че те избави от капаните на шейтана! Онзи чуждоземен търговец, който нощува при тебе през нощта, когато ти се случи това… Нали ти му нареди, като излезе, да затвори вратата! А той си заминал и оставил вратата отворена! И ето че Иблис — Аллах да го посрами! — е влязъл при тебе и те е вкарал в беда! Нека Аллах го прокълне за нашите мъки!

— Майко! — заговорил Абул Хасан. — Ти си напълно права! Да, за бога, причината, че си загубих ума, е този търговец, който е оставил вратата отворена, макар че аз го посъветвах да я затвори, когато излиза! Но при нас в Багдад се знае: Иблис идва тъдява преди всичко от Мосул! И види ли, че нечия врата е отворена — хоп! — влиза в нея, за да донесе беда на хората в къщата, както донесе и на мене! Сега твърдо знам, че съм Абул Хасан, че ти си моята майка, че съм плът от твоята плът! Моля те, за бога, майчице, избави ме от тези мъчения! Ако до утре остана тук, ще умра и ти ще останеш без син!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че майката на Абул Хасан от радост едва не загубила ум. Тя веднага отишла при началника на лудницата и му казала, че нейният син е дошъл на себе си и се е избавил от лудостта. Началникът сам проверил Абул Хасан, разбрал, че той наистина си е възвърнал разума, пуснал го от лудницата, предал го на майка му, тя го взела и двамата се прибрали у дома. Там Абул Хасан поживял известно време, без да излиза навън, защото се срамувал и смущавал, а и трябвало да се поправи и да върне здравето си.

Минали няколко дни, стегнала се душата на Абул Хасан, омръзнало му от сутрин до вечер да седи сам у дома. Решил да възстанови предишния навик и всеки ден да кани при себе си по някой чужденец. Разтребил стаята, подредил плодове и цветя, приготвил изискани гозби, прецедил вино, подредил трапезата и излязъл да потърси сътрапезник чужденец, за да попируват двамата. Стигнал до градските порти, поседнал да изчака и по волята на съдбата се случило така, че през портата влязъл халифът, преоблечен, както му е обичаят. Когато го видял, Абул Хасан си помислил: „Правилно съм се опасявал — ето го проклетия търговец, който ме омагьоса!“ А халифът, щом го забелязал, пристъпил към него. Бил чувал, че Абул Хасан е откачил и че е в лудницата, знаел как го измъчвали, но нали обичал шегите и остроумието, пристъпил към него веднага щом го зърнал. Абул Хасан станал и понечил да се скрие, но халифът тръгнал след него и възкликнал:

— За бога, Абул Хасан, братко, ти ли си? Заклевам те във всевеликия Аллах, почакай, нека се поздравим и целунем, отдавна не съм те виждал, скъпи приятелю, кълна се в Аллаха, стана ми скучно за тебе!

Намръщил се Абул Хасан и възкликнал:

— Да, аз съм Абул Хасан, но защо съм ти нужен? Върви си по пътя! Не ми трябваш нито ти, нито поздравите ти!

— Скъпи мой, Абул Хасан! — заговорил халифът. — Ти си човек възпитан, пък толкова бързо си ме забравил! Ти ми оказа и благодеяние, винаги ще съм ти благодарен! Друг приятел ли си намери?

— Минавай и се махай! — изръмжал Абул Хасан. — Нито те познавам, нито ти искам да ме познаваш!

Халифът не се разсърдил, пък и знаел, че Абул Хасан е дал клетва да не угощава през живота си един и същ чужденец два пъти…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът заговорил на Абул Хасан:

— Скъпи мой, Абул Хасан! Не мислех, че веднага ще ме забравиш — нали се разделихме неотдавна! Но с тебе, мой приятел и сътрапезник, сигурно се е случило нещо, щом се криеш от мене и отричаш, че се познаваме! Аз предлагах на твоя милост — ако имаш някакво желание, нужда, която не успяваш да изпълниш — да ми направиш честта да ги изпълня! Нищо не пропуснах, а ти ме кориш и ругаеш!

— Я остави това „твоя милост“, „твоя милост“! — завикал Абул Хасан. — Никакви милости и благодеяния не си ми правил, няма между нас дружба, защото ти си син на греха! Ти позволи на хората да ме вържат и да ме затворят при лудите! Върви си по пътя, за бога, не ме ядосвай, не ме заставяй да си спомням какво ми се случи заради тебе!

— О, братко Абул Хасан, не мислех, че сърцето ти е толкова неблагодарно! — казал халифът. — Мислех те за добър човек, че дружбата ти е честна, а душата — откровена! Та нали се разделихме с добро! Моля те, бъди великодушен, нека и тази вечер се насладя на твоето приятелство, да се повеселим заедно! За бога, Абул Хасан, когато те виждам, забравям за грижите си! И щом Аллах ми оказа милост да те видя отново, бъди добър и ми позволи довечера пак да се насладя на твоята любезност! Каквото и да е било, дойдох сега от моя град само за да те видя, за нищо друго!

— Кълна се в Аллаха! — възкликнал Абул Хасан. — Малко ли ми бе онова, което ми се случи заради тебе, че и да те каня отново! Казано е: „Удряй по своя барабан и свири със своята свирка!“ Върви си по пътя! Стига ми, че заради тебе ме направиха веднъж на откачен. Не, втори път не ми се полудява!

— Скъпи мой, приятелю мой, братко, любими Абул Хасан! — заговорил халифът. — Не съм очаквал, че ще ме прогониш! Защо ме ругаеш с такива горчиви думи? Не мислех, че така ще се отнесеш с мене! За бога, разкажи ми какво ти се е случило! Ако наистина съм съгрешил, поне ми кажи в какво! Пък и заслужавам прошка! Знаеш, че те обичам и че ти желая всичко най-добро!

Чисто било сърцето на Абул Хасан, без всякакви задни мисли, затова той проявил дружелюбие и рекъл:

— Приятелю! Тъй като си чужденец, прощавам ти, седни тук до мене и ще ти разкажа какво ми се случи. Тогава ще разбереш дали наистина имам право да ти се сърдя или не! — и той разказал на халифа всичко, което му се било случило. А халифът не можел да сдържи смеха си. Тогава Абул Хасан му рекъл: — Не ти ли стига онова, което изтърпях заради тебе, та сега в лицето ми се смееш! Сигурно си мислиш, че се шегувам! Я ме виж на какъв хал съм, за да видиш колко истина има в думите ми и колко лошотии си ми сторил! — той оголил корема и бедрата си и показал на халифа следите от раните от побоите и мъченията.

Халифът разбрал, че е нанесъл вреда на този човек и че шегата, която си бил направил с него, му е донесла безброй беди. Той прегърнал Абул Хасан, целунал го и възкликнал:

— Хвала на Аллаха, Абул Хасан, че си останал здрав и жив! Не знаех, че това ще ти се случи заради отворената врата! Аллах да накаже Иблис, че ме накара да я забравя отворена! Да отидем в дома ти, скъпи мой, и ако Творецът ми даде власт, ще ти помогна да забравиш всички беди, които са ти се случили заради мене!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Абул Хасан видял как халифът го моли за прошка, той, макар че бил давал клетва да не гощава чуждоземец два пъти, отстъпил пред ласкавите му думи и му казал:

— Слушай, приятелю! Аз ще те угостя довечера, но при едно условие: на сутринта, когато излизаш, затвори вратата шейтанът да не се върне при мене и да не направи както предишния път!

— Бъди спокоен, Абул Хасан! — отговорил халифът. — Кълна се в Аллаха, от мене само добро ще видиш и ще забравиш всички беди, които си изтърпял заради мене!

— Аллах да умножи благата ти! — отговорил Абул Хасан. — Нищо не те моля, само затвори след себе си вратата! Но сега аз ти простих всичко, каквото направи с мене! С удоволствие тази вечер ще постоя с тебе, ще предложа на твоя милост месо, вино и хляб, само да не ме излъжеш сутринта и да оставиш вратата отворена!

Тръгнал си Абул Хасан към къщи, а преоблеченият като мосулски търговец халиф тръгнал след него. Масрур крачел подире им. Оказало се, че майката на Абул Хасан вече била донесла камфоровата свещ и я била запалила. Абул Хасан, халифът и робът Масрур влезли, Абул Хасан и халифът седнали и се заговорили, докато не сложили трапезата за вечеря. Яли те, докато се наситили. После майката на Абул Хасан прибрала трапезата и сложила плодове, сладкиши, шише с вино, чаши. Абул Хасан напълнил чаша, изпил я, напълнил я пак и я подал на халифа. Така те пили, докато виното не кипнало в главите им, Абул Хасан се поопил и когато халифът забелязал, че главата на приятеля му не е наред, запитал:

— Кажи ми, Абул Хасан, нима през целия си живот не си се влюбвал в някоя мома или жена?

— Кълна се в Аллаха, гостенино — отговорил Абул Хасан, — никога през живота си не съм мислил за жени! Само съм искал добре да похапна, да попийна и да се повеселя с добри хора, които, както и аз, обичат да се шегуват и не пропущат случай да опразнят някое шише! Ето я чашата, тя е моята възлюблена — пък каква полза въобще има от жените? Я да оставим този разговор, че ни пречи да обърнем внимание на виното!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абул Хасан пак напълнил чашата, изпил я, напълнил я отново, подал я на халифа и рекъл:

— Вземи, пий, нека се повеселим с това шише!

— О, Абул Хасан — заговорил халифът. — В думите ми няма ни капка подигравка, това са неща от бога дадени! Мъжа все го дърпа към жената, а ако до него има хубаво момиче, му става по-приятно и по-весело! Заклевам те в живота си, кажи ми наистина никога ли не си обичал някоя жена!

— За бога, гостенино, няма да скрия от тебе! — казал Абул Хасан. — Когато с мене се случи онази работа и Иблис ме направи халиф, аз видях около себе си много наложници и сред тях една девойка, чиято хубост и красота вземат ума на всеки! Тя свиреше на уд и пееше така, че отне ума ми! Разбира се, всичко това са сънища, но ако тази девойка я има, бих се оженил за нея и бих сметнал, че съм достигнал висше благо! Само да бе чул гласа й, да бе видял лицето й, ти би полудял повече от мене! Ако все пак допуснем, че се намери такава, тя би била само в дома на халифа или у някой като Джаафар, везира му, или у някой царски сановник, който не знае броя на златото и среброто в ковчежетата си. А аз, загубеният гуляйджия, откъде да я взема? Затова пък си имам шишето. Хайде да оставим този разговор и най-добре ще е да му пийнем!

Абул Хасан напълнил чашата, изпил я, напълнил я отново, подал я на халифа и той му казал:

— За бога, мъчно ми е за тебе, приятелю Абул Хасан! Губиш си младостта, живееш си така, без млада жена и сигурно ще си умреш като дервиш!

— Гостенино! — отговорил Абул Хасан. — Най-добре е да се живее спокойно и безгрижно! Виждаш колко добре си живея и другарувам с това шише! Нима ще е по-добре, ако си взема жена, която няма да ми хареса или ще се окаже пакостна и с лош нрав? Тогава ще започна да се кая, но нищо вече няма да ми помогне!

Двамата пирували и разговаряли до полунощ, а когато забелязал, че на Абул Хасан му се доспало, халифът му казал:

— Ти си син на достойни хора и искаш да вземеш за жена хубава и благородна девойка! Но дай ми срок и ако е пожелал Аллах, ще те оженя по-добре, отколкото ти сам искаш! — той поел шишето с виното, напълнил чашата, сипал скришом в нея омайно биле и я подал на Абул Хасан: — Вземи, братко Абул Хасан, изпий тази чаша за здраве и в името на любовта към онази, която си видял насън и си обикнал! Нека Аллах да ти я изпрати и да живееш с нея цял живот в щастие и веселие!

— Щом така говориш — казал Абул Хасан, като взел чашата, — ще пия за нейно здраве, гостенино, защото аз, кълна се в живота си, много я обичам! От уважение към тебе ще пия за любовта си към нея!

Изпил Абул Хасан чашата и заспал като мъртъв. Халифът наредил на Масрур да го вземе на гръб, затворил вратата и тръгнали към двореца. Масрур го оставил в същата стая, където Абул Хасан бил, когато бил халиф. Халифът наредил да го съблекат, да го облекат в халифски одежди и да го сложат в постелята. Наредил на всички неволници и наложници, евнуси и слуги да обслужват Абул Хасан както предишния път, сякаш е халиф.

— Утре сутринта събуди първо мене, преди да правите каквото и да е, и преди да се събуди Абул Хасан! — наредил той на главния евнух…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на сутринта, когато зората зазорила, всички се приготвили да обслужват Абул Хасан. Главният евнух събудил халифа, а всички робини, наложници, евнуси и храненици се събрали при постелята на Абул Хасан. Насядали наоколо неволниците с музикалните инструменти и певиците с прекрасни гласове. Халифът се спотаил на скришно място, за да гледа какво ще прави Абул Хасан. След малко го поръсили с розова вода против омайното биле, той се събудил и кихнал. В същия миг засвирила музиката, запели певиците и Абул Хасан замръзнал, ококорил се и видял предишните неволници и наложници, всички стояли пред него с почит и уважение, готови да му служат. Познал ги, заоглеждал стаята, познал и нея. Въртял глава наляво-надясно, повтаряйки си: „Що за дивотия!“ Изкрещял от ужас и ухапал пръстите си така, че едва не ги откъснал, и възкликнал:

— „Няма сила и воля освен у всевишния всевелик Аллах! Върнахме се към предишната история! Остава само да ме затворят пак при откачените! Защити ме, Господи, спаси ме от тази беда! Още не са зараснали раните от мъченията и побоите! Причина за всичко това е пак онзи проклет търговец — мосулецът! Обеща ми, проклетникът, да затвори вратата, но сигурно пак я е оставил отворена! Той иска да замъти главата ми, да смути разсъдъка ми! Три пъти бъди проклет, мосулецо! Идваш при мене в Багдад като търговец, а сам си шейтан, син на Иблис! Иблис идва в Багдад винаги само от Мосул, за да размъти разсъдъка на хората с проклетите си сънища! Аллах, накажи проклетия търговец, който ми гостува! Кълнеш се, о, най-долна твар, че ще затвориш вратата, а я оставяш отворена! Ти наистина си шейтан! Вчера ти ми се закле с името на Аллаха, че ще затвориш вратата, и не си я затворил! Вярно ми говори майка ми — всичко, което ми се случи в последно време, бе заради този най-проклет търговец!“

Слушал халифът как Абул Хасан говори сам на себе си, и се превивал от смях — нали точно това искал! А Абул Хасан пак се заоглеждал насам-натам, оглеждал тълпата от наложници, робини и слуги и видял сред тях именно девойката, за която бил разказал на халифа. Щом я зърнал, той призовал Аллах на помощ и възкликнал:

— „Няма сила и мощ освен у всевишния Аллах!“ Проклетнико, аз ще се скрия под завивката и ще остана там, докато не изчезнеш от очите ми! — покрил главата си със завивката и рекъл: — Този проклетник се е върнал при мене, защото виждам същото като предишния път! — после затворил очи и рекъл: — Аллах, на теб се уповавам в беда!

Но неволниците не го оставили на мира. Една от тях — на име Якутат ал-Калб — приседнала при възглавието му и му прошепнала:

— Владетелю наш, емир на правоверните, наместник на бога на световете, не спи повече, късно стана! Стани, измий се и се помоли, както ти е обичаят!

— Лъжеш, проклетнице! — креснал Абул Хасан. — Моето име не е емир на правоверните, моето име е Абул Хасан и аз не съм халиф! Уповавам се на всевишния Аллах за помощ против тебе, шейтан! Аз съм Абул Хасан! Ти искаш пак да ме пратиш в лудницата!

А халифът се смеел така, че едва не паднал в несвяст. Абул Хасан надигнал глава и видял неволницата Якутат ал-Калб, тя повторила предишната песен със същите думи и рекла:

— О, емир на правоверните, застави се да станеш, че слънцето се вдигна високо!

— Ти кого наричаш емир на правоверните? — запитал Абул Хасан.

— Твое величество е емир на правоверните! — отговорила тя. — Аз съм твоята неволница Якутат ал-Калб и мое задължение е да те вдигам от сън!

— За бога, красавица на красавиците, кажи ми кого наричаш емир на правоверните? — запитал Абул Хасан.

— Аз наричам емир на правоверните твое величество — отговорила неволницата, — защото ти си наместник на пратеника на Аллаха, Аллах да го благослови и приветства, владетеля на света от Машрика до Магриба и защитник на мюсюлманите!

— Сигурен съм, че грешиш! — възкликнал Абул Хасан.

— Опомни се, емир на правоверните! — възкликнала неволницата. — Кой освен тебе може да е халиф?

— Помогни ми, боже! — викнал Абул Хасан. — Аз се казвам Абул Хасан и не съм емир на правоверните!

— О, наместник на Аллаха, ти сигурно бълнуваш или се шегуваш, за да ни се надсмееш! — рекла неволницата. — Отвори очи и виж твоите роби, неволници и наложници! Снощи сънят те събори в тази стая, ти заспа и ние не искахме да те вдигаме и да те тревожим, като те местим в постелята ти! Решихме да преспим до коленете ти!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ЕДИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че накрая Абул Хасан отворил очи и извикал на Якутат ал-Калб:

— Ти си лъжкиня! Всичко това не е истина! Виждам и познавам себе си, аз съм Абул Хасан, не съм нито халиф, нито емир на правоверните!

— Кой е този Абул Хасан? — запитала неволницата. — Ти бълнуваш! Ти си емирът на правоверните Харун ар-Рашид, наместникът на Аллаха!

Абул Хасан пак започнал да си търка очите, умът му се объркал, не знаел какво да мисли. Обаче все пак решил, че това не е истина, а капан от шейтана.

А халифът гледал, слушал и се превивал от смях.

Абул Хасан затворил очи и се престорил на заспал, а Якутат ал-Калб му рекла:

— О, емир на правоверните, ние изпълнихме задължението си. Обаче диванът е пълен с везири, емири и царски сановници, всички чакат твое величество да каже волята си по държавните дела! Никой не може да заеме мястото на емира на правоверните!

Така неволницата заставила Абул Хасан да се изправи. Той поискал да поговори, да поразпита, но музиката и песните били толкова гръмки, че никой не чувал думите му. Той повикал с пръст Хабл ал-Лулу и Наджмат ас-Субх, защото седели почти до него, те се навели и той запитал:

— За бога, не лъжете и ми кажете истината! Кой съм аз?

— О, емир на правоверните, ти явно ни се присмиваш с такъв въпрос! — отговорила Наджмат ас-Субх. — Нима твое величество не знае, че е емир на правоверните? Ако не ни се присмиваш, като говориш така, значи виждаш сън, защото тази нощ спа по-дълго от обикновено! Не, не, сигурно ни се присмиваш! Спомни си, че вчера, когато влезе в дивана, ти нареди на валията да помъчи имама и четиримата старци пазачи в някаква махала! Ти нареди на своя везир Джаафар да вземе и кесия с петстотин динара и да ги даде на някаква старица на име Умм Абул Хасан в тази махала! А ти забрави ли как снощи седна, как ни сложи до себе си, как пи вино от ръцете ни, как ни напои всичките, а после заспа в тази стая. За целия си живот ти не си спал такъв дълбок сън! Виж, нямаш сили дори да отвориш очи!

Дошъл и главният евнух и казал:

— О, емир на правоверните, ако наместникът на Аллаха благоволи, дошло е време за молитва!

А Абул Хасан само клател глава, мислел на глас и говорел:

— Да, да, прави сте, аз съм емирът на правоверните! А, не, моля, за бога, вече не ми се ходи в лудницата!… Да, господине, прав си, аз съм емирът на правоверните!… Кълна се в Аллаха, това са си измислици! Аз си зная кой съм, а вие ме мамите! Сега вие пак искате да ме подлудите както преди! Вие сте лъжци и измамници! Мъчно ми е за вас, как можете да правите това с такава благородна външност, с такава хубост и красота! Ако бяхте чули и видели какво ми се случи тогава, как ме оскърбяваха и ругаеха, нямаше сега да постъпвате така с мене!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ДВАНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Наджмат ас-Субх казала на Абул Хасан:

— Кълна се в Аллаха, о, емир на правоверните, че ти от вчера не си излизал от тук, а заспа дълбоко и това те е заставило да виждаш подобни сънища! От вчера не си излизал от покоите си!

Абул Хасан се смутил, замислил се. Той вече не знаел на кое да вярва. Изправил се, оголил тялото си, видял белезите от побоищата и възкликнал:

— Гледайте, божи твари! Вие казвате: „Това ти се е случило насън!“ Не, аз не съм емир на правоверните, аз съм Абул Хасан! Ето белезите от мъченията в лудницата, те още ме болят! Затова не ми се сърдете, като казвам, че лъжете! А ако това ми се е случило насън, то е било чудо на чудесата, защото аз много добре си го знам, че бе наяве! — после викнал на момчето слуга, което стояло до него: — Ухапи ме за ухото, но по-силничко, та да видя спя ли, или бодърствам!

Момчето налапало ухото му в зъбите си и така го стиснало, че от силната болка Абул Хасан изкрещял така, че всички в двореца чули крясъка му. Неволниците ударили по струните и запели. Абул Хасан съвсем загубил ума и дума, ударил по халифската чалма на главата си, смъкнал я, съблякъл халифските дрехи и като останал по една долна риза и по бели гащи, скочил да поиграе с Наджмат ас-Субх, Якутат ал-Калб и Хабл ал-Лулу, които много харесал.

Когато видял какво прави Абул Хасан, халифът се разсмял, приповдигнал завесата да види отново Абул Хасан, но се изплашил да не би от толкова смях да му стане нещо, показал глава иззад завесата и викнал на Абул Хасан, като не преставал да се смее:

— Ей, Абул Хасан, Абул Хасан, ще ме умориш от смях!

Когато чули гласа на халифа, неволниците спрели да пеят и свирят, замълчали и послушно сложили ръце на гърди. Абул Хасан също замълчал, за да чуе чий е този глас. Обърнал се и видял халифа. Начаса проумял кой стои пред него, че именно той, преоблечен като мосулски търговец, е прекарал две нощи в дома му. Разбрал, че не спи, че всичко, което му се е случило, си е чиста истина, че това не е сън, а халифски измислици. Обърнал се сърдито към халифа и рекъл:

— Така значи, мосулският търговец! Сега ми казваш, че съм искал да те уморя от смях! Но нали ти си виновен за това, че вдигнах ръка срещу майка си, и ако не бяха съседите, тя можеше и да не е между живите! Ти си виновен, че ме затвориха в лудницата и ме измъчваха без жал, така че и сега усещам болката! Ти и днес пожела пак да изпитам същите мъчения! Направи ме на луд и стори така, че да се изпокарам със съседите си и напълно да се опозоря!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ТРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът седнал до Абул Хасан и казал:

— Да, Абул Хасан, ти казваш истината! Аз ти причиних тези нещастия, но призовавайки за свидетел всевишния Аллах, аз ще те възнаградя така, че всичко ще забравиш! — и той наредил да му дадат богати дрехи, подходящи на неговото достойнство, наредил на неволниците да го облекат, после рекъл: — Абул Хасан, искай от мене каквото щеш!

— О, емир на правоверните! — казал Абул Хасан. — Заклевам те пред всевеликия Аллах, кажи ми с какво съм съгрешил пред тебе, че ми развали разума и ми обърка главата? Кажи ми защо ме обърка да не знам кой съм — един ден халиф, един месец луд, два дена Абул Хасан!

Засмял се халифът на думите му и отговорил:

— Абул Хасан, аз имам навик от време на време да се преобличам и да се разхождам, особено нощем, да видя как върви животът в Багдад, какви ги вършат шейховете из махалите, как живеят хората из покрайнините. Онзи ден те срещнах при градските порти и ти ме покани да вечерям в твоя дом! Там аз те запитах какво би пожелал, а ти ми отговори, че искаш да станеш халиф за един ден, не повече, за да отмъстиш на имама и на четиримата пазачи в махалата. Реших, че причината е справедлива, и се съгласих да се позабавлявам, като ти даря онова, което молиш. По случайност носех със себе си омайно биле, сипах ти го в чашата, ти го изпи и заспа. По моя воля Масрур те доведе тук. Ти преживя цял ден като халиф, отмъсти на враговете си, неволницата те приспа с друго омайно биле, ти заспа, робът те отнесе обратно и аз му наредих да остави вратата отворена! Когато минах край тебе втори път и те поздравих, ти ми разказа какво ти се е случило, аз се натъжих, особено като видях по тялото ти белезите от побоищата, затуй реших да те възнаградя. Сега моля те, Абул Хасан, поискай каквото ти е на сърце!

— О, емир на правоверните! — заговорил Абул Хасан. — Кълна се пред твоя милост, всичко, което ми се случи, колкото и непоносимо да бе, вече е забравено, щом вече знам, че нашият владетел, емирът на правоверните, го е направил, за да се посмее с мене и да му се отпусне душата! Колкото до даровете, богатството и алчността винаги са ми били чужди, но щом твое величество милостиво ми разреши да моля всичко, което ми се иска, аз не желая пари и богатства, искам само да бъда близо до нашия владетел, емира на правоверните, да му служа и да бъда постоянен негов сътрапезник. Това са ми желанията!

— Кълна се във всевишния Аллах — възкликнал Харун ар-Рашид, — щом само това е молбата ти, ти се издигна в очите ми и сега те обичам повече, отколкото преди! — той наредил да се отдели в двореца стая за Абул Хасан, постлана с копринени килими и атлазени покривки. А за разходите му халифът му рекъл: — Слушай, Абул Хасан, искам да ти определя плата, но не искам да ти я дава хазнадарят. Не, ще ти ги давам сам, от моята ръка, както баща дава на сина си!

Абул Хасан целунал земята пред нозете му и пожелал на халифа дълъг живот и вечна слава. После отишъл при майка си, разказал й всичко, което му се било случило, обяснил й, че това не е било нито сън, нито бълнуване, нито Иблис, а че всичко наистина се било случило. Събрали се и съседите, той им разказал как е било, че всичко това му е разказал лично халифът, и накрая рекъл:

— Виждате, че съм говорил истината, а вие ме сметнахте за луд и толкова ме измъчвахте! Голям грях извършихте над мене!

И тръгнал сред хората разказът за Абул Хасан, как станал халиф за един ден. А той се върнал в двореца и заживял край халифа. Емирът на правоверните много го обикнал, защото бил весел човек и шегаджия и можел да развесели дори скала…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ЧЕТИРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че любовта и щедростта на халифа към Абул Хасан растели ден след ден. Той започнал да го взема на всичките си срещи. Дори когато отивал при госпожа Зубейда, неговата братовчедка и съпруга, пращал да го викнат. Разказал на жена си Зубейда всичко, което се било случило с Абул Хасан, а тя много се смяла. Един ден казала на халифа:

— О, емир на правоверните, виждам, че не се грижиш достатъчно за Абул Хасан! Всеки път, като дойде при мене, той не откъсва поглед от моята неволница Наджмат ас-Субх. Струва ми се, че й е отдал сърцето си и иска да се ожени за нея!

— Възможно е да не си твърде далеч от истината! — казал халифът. — И той има право, защото аз му обещах да му дам за жена тази или всяка друга девойка, която си е харесал през нощта на своето халифство. Обещах онази, която му е на сърцето, и трябва непременно да изпълня обещанието си. Но ти бе така добра, че ми напомни — трябва да го оженим! Щом казваш, че си е харесал Наджмат ас-Субх, непременно ще го оженя за нея! Но трябва да сме сигурни, че точно тя му е на сърцето, а също и дали и нея я влече към него!

Този разговор станал в присъствието на Абул Хасан, който го чул целия, и когато халифът свършил, той се изправил, поклонил се, целунал земята пред халифа и съпругата му, поблагодарил им за голямата милост и рекъл:

— Щом емирът на правоверните ми оказва милост и госпожа Зубейда ми отстъпва неволницата си Наджмат ас-Субх, ще кажа, че я обичам от цяло сърце, но не знам дали и нея я влече към мене!

Изпратили да доведат девойката и я запитали харесва ли Абул Хасан. Пък тя не отговорила, само се усмихнала, засмяла се и лицето й така пламнало от срам, че станало алено като кръв и халифът и госпожата разбрали, че Абул Хасан й харесва. Тогава халифът наредил да се готвят за сватба.

Така и направили. Вдигнала се в двореца голяма сватба. Госпожа Зубейда щедро надарила Наджмат ас-Субх, дала й много злато и скъпоценности. А халифът натоварил Абул Хасан с купища пари. Събрали се прислужничките, взели Наджмат ас-Субх, украсили я и я отвели при ложето на Абул Хасан с пищно шествие, с песни, музика и танци. После Абул Хасан влязъл при съпругата си, отнел моминството й, а тя била много щастлива. Заживели двамата заедно от хубаво по-хубаво, весели и доволни. Когато хапвала с мъжа си, Наджмат ас-Субх вземала уда и пеела. Двамата толкова се обичали, че едва не политвали от щастие, като се гледали един друг…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ПЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абул Хасан и Наджмат ас-Субх живели в доволство известно време, но и правели големи разходи, без да мислят за последствията, докато един ден парите им свършили. Останали с празни ръце, без нито един дирхам. Абул Хасан си спомнил думите на халифа: „Ще вземаш парите си от ръцете ми!“ Решил отначало да отиде и да го помоли за малко пари, но после се замислил и си казал: „Ами ако халифът си спомни колко ми е дал, нали ще му стане мъчно заради моето прахосничество!“ Побоял се Абул Хасан, досрамяло го да отиде при халифа и да го помоли. И Наджмат ас-Субх се притеснила и я било срам да помоли нещо от госпожа Зубейда. Тогава Абул Хасан й казал:

— Звездичке моя, нито аз мога да помоля халифа за пари, нито пък ти да се обърнеш към госпожа Зубейда. Вярно е, че халифът ми казваше: „Идвай всеки път, когато ти дотрябват пари, моли мене, а не хазнадаря!“ Но аз се боя, срам ме е да не си помисли: „Толкова пари му дадох и за късо време той е успял да ги похарчи!“

— И аз си помислих същото — казала Наджмат ас-Субх. — Боя се, че ако отида при госпожа Зубейда, тя ще каже: „Нима успя да пръснеш всичко, което ти дадох?“

— Слушай! — заговорил Абул Хасан. — Щом ни е трудно да ги молим, аз измислих една нелоша хитрина, една забавна шегичка, която ще ни помогне да получим пари от тях без срам и смущение! Но ти трябва да ми помогнеш да свърша тази работа!

— Винаги съм на твоите услуги, Абул Хасан! — възкликнала невестата. — Пази боже, да не те послушам за нещо!

— Много добре! — възкликнал Абул Хасан. — Виж каква шега съм измислил! Умри отначало ти, после и аз ще умра, всеки ще си умира по реда по смешен и забавен начин. Такава игричка ще развесели халифа и госпожа Зубейда и ще ни донесе пари!

— Слушай, Абул Хасан — възразила Наджмат ас-Субх. — Аз ти се подчинявам във всичко, но чак пък смърт — това е невъзможно! Щом искаш да умираш, умирай си, макар че на мен ще ми бъде много мъчно, но на мен не ми се мре!

— Твоят ум е женски, а на вас жените все нещо ви липсва в ума! — възкликнал Абул Хасан. — Затова не ти връзвам кусур! Горко ти! Какво помисли — че наистина ще умираме? Да не смяташ, че ще искам да се самоубиваме? Хитростта, която измислих, е друга! Слушай да ти кажа как ще скалъпя тази голяма шега и забавна хитрост!

— Щом е игра, в която няма смърт, аз съм на услугите ти! — рекла тя. — Не мисли, че съм се отказала да умирам, защото смятам себе си за по-добра от тебе! Пази боже! Но животът е скъп и ми домъчня, като чух, че искаш да умираш!

— Няма нужда от много приказки! — разпоредил се Абул Хасан. — Ще ти кажа какво мисля да направя! Аз ще легна тук, посред стаята, ти донеси голяма завивка, увий ме в нея, покрий ми лицето с кърпа и ме обърни към киблата, сякаш съм умрял. Като свършиш тази работа, облечи си някаква стара кърпена дреха, иди с плач при госпожа Зубейда, удряй се по лицето, късай си дрехите, кажи й, че съм умрял. Като чуе това, тя ще ти даде много пари за погребението и парче златоткан плат, за да го постелят на носилката с тялото ми. Тогава ние ще имаме парички, а ти ще имаш и прекрасна дреха вместо старата, която ще си разкъсала!

— За бога, много хитро си го измислил! — възкликнала Наджмат ас-Субх…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ШЕСТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абул Хасан се проснал посред стаята и се престорил на умрял. Наджмат ас-Субх го увила в постелката и направила онова, което той й повелил. После облякла траурни дрехи, разпуснала косите си, заразкъсвала дрехите си, заплакала и се завайкала. Така отишла при госпожа Зубейда. Когато видяла хала й, господарката й възкликнала:

— О, мъко моя, Наджмат ас-Субх! Какво се е случило?

— Горко ми, господарке, горко ми! — завикала Наджмат ас-Субх. — Ах, Абул Хасан, любими мой! Току-що ти се радвах, а ти умря и ме остави сама, нещастница! — и тя пак заплакала и заридала.

Зубейда много се натъжила, заоплаквала Абул Хасан, започнала да утешава Наджмат ас-Субх и да й говори:

— Дъще, от плач полза няма! Който е умрял, вече няма да се върне! За бога, така ми е тежко, ти не успя да му се нарадваш! А какъв добър човек беше — простодушен, забавен, веселяк, шегаджия! И за тебе пък ми е особено мъчно! Ти, нещастнице, не успя да му се насладиш изцяло! Но, дъще, каквото е отсъдено и писано, от него не можеш с никаква хитрост избяга! Стига си плакала!

И госпожа Зубейда се разпоредила на хазнадарката да даде на Наджмат ас-Субх хиляда златни динара за погребението на Абул Хасан и парче скъп копринен плат да покрият носилката. Наджмат ас-Субх взела парите и плата и си тръгнала. Върнала се при мъжа си и му разказала всичко. Изправил се Абул Хасан от доволен по-доволен и казал:

— Сега е твой ред! Лягай като мене и се престори на умряла!

Легнала Наджмат ас-Субх, Абул Хасан я увил с покривалото, обърнал й лицето към киблата и я нагласил така, сякаш е умряла, после взел една кърпичка и се запътил към халифа. По това време при него бил везирът Джаафар. Когато Абул Хасан влязъл с плач и рев, като се удрял по лицето, с разкъсани още преди това дрехи, халифът се зачудил на хала му и запитал:

— Какво е станало, Абул Хасан?

— О, емир на правоверните! — отговорил Абул Хасан. — Може ли да се случи нещо по-лошо, отколкото ми се случи? Нека твоят живот да бъде дълъг, предълъг, а не като на Наджмат ас-Субх, емир на правоверните! Ах, Наджмат ас-Субх, душице моя, не можах аз да се насладя до насита на щастието с тебе! Не, не знам какво й стана, емир на правоверните, та ей сега се гътна и умря!

И той пак заплакал. А халифът много се натъжил от тази новина, започнал да го утешава, везирът Джаафар — след него:

— Няма полза, Абул Хасан, да тъжиш и да се печалиш! Няма съмнение — който е умрял, няма да се върне! Така било отсъдено и писано, не можеш да избегнеш онова, което е речено в книгата на съдбата! Абе да не си й направил нещо, което не бива? Но ти си добро момче, не вярвам да си й сторил такова нещо!

— О, емир на правоверните! — възкликнал Абул Хасан. — Кълна се в живота си! Ти знаеш, че тя ми бе по-скъпа и от очите не само заради своята хубост, знания, благоразумие и ум, но и защото бе най-милата неволница на госпожа Зубейда, а и ти, емир на правоверните, много я обичаше! Кълна ти се, че я пазех повече от очите си!

Халифът наредил да му дадат кесия с хиляда златни динара, за да може да устрои тържествено погребение на жена си, дал му още хиляда динара за утешение и парче златоткан копринен плат, за да загърне покойницата. Абул Хасан целунал земята пред халифа, възхвалил го, взел парите и плата и се върнал радостен вкъщи. Там той разказал на младата си съпруга Наджмат ас-Субх за станалото и възкликнал:

— Виждаш ли колко съм хитър! Но, Наджмат ас-Субх, нашата игричка още не е свършила! Чакай да видиш какво още ще ти покажа!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И СЕДЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Абул Хасан излязъл, халифът се обърнал към везира си Джаафар и рекъл:

— Джаафар, Зубейда обичаше неволницата си Наджмат ас-Субх и сега, като е узнала за смъртта й, сигурно плаче и ридае! Затова трябва да отидем при нея и да я утешим. Ела с мене да й поговорим! Ти ще кажеш нещо, аз ще кажа нещо, пък дано да разтопим тъгата й! Иди и разпусни дивана! Кажи им: „Халифът си има работа в двореца и днес диван няма да има!“

Отишъл везирът, разпуснал дивана и се върнал. Халифът пратил слугата си Масрур да види къде е госпожа Зубейда, после заедно с везира Джаафар влязъл в покоите й. Видял, че тя седи натъжена и сълзи текат по бузите й.

— Госпожо Зубейда! — заговорил той. — Знам защо си се натъжила, и затова дойдох при тебе с везира Джаафар да те утешим. За бога, много ми е мъчно за тебе, защото ти обичаше това момиче Наджмат ас-Субх и тя ти бе по-скъпа от всяка друга неволница. А тя, Аллах да я прости, бе любимка на всички! А още и на мен ми е мъчно за нещастния Абул Хасан, който не успя да й се нарадва до насита! Той плаче за нея като малко дете, току-що дойде при мене, ридаеше от тъжен по-тъжен. Няма полза, Зубейда, от плач и мъка! Който е умрял, умрял. Тая чаша всички ще я изпият! От онова, което ти е писано, не можеш да избягаш и ние няма да избягаме от смъртта!

Госпожа Зубейда чула тези думи на халифа, благодарила за любезните думи, но речта му я учудила и тя рекла:

— О, емир на правоверните, твоите думи съвсем ме объркаха! Но ти каза за моята неволница „Аллах да я прости“, сякаш е умряла и ти скърбиш заради мъката ми по нея! А аз тъжа за Абул Хасан, тъй като ти много го обичаше — нали ти ме запозна с него! А той, нещастният, Аллах да го прости, бе добър, весел и забавен човек, ние толкова време сме се забавлявали и развеселявали с него, неговите шеги отпускаха сърцата ни. Знам ти как обичаше Абул Хасан, и си казах: „Сигурно емирът на правоверните сега седи и тъжи за него!“ Нека животът ти бъде вечен, емир на правоверните, но не моята наложница е умряла! Сигурно твое величество нещо греши, когато казва, че е умряла моята неволница, а всъщност работата е точно обратната — умрял е Абул Хасан!

Когато чул тези думи, емирът на правоверните, макар и да бил тъжен, се разсмял.

— О, емир на правоверните! — възкликнала Зубейда. — Значи си дошъл да ми се подиграваш! Защото, кълна се във всевеликия Аллах, умрял е наистина Абул Хасан!

— Казано е в пословицата: „Женският ум е мъничък!“ — възкликнал на свой ред халифът. — Какво ще кажеш, Джаафар? Не видя ли ти с очите си, че Абул Хасан дойде при мене, като плачеше, и когато го запитахме за причината, той отговори: „Моята жена Наджмат ас-Субх умря!“

— Така е! — отговорил Джаафар, а халифът продължил:

— Не си права, Зубейда! Твоята неволница е умряла, а не Абул Хасан! Той току-що дойде при мене, аз му дадох хиляда динара и парче коприна, за да увие покойницата! Ти трябва да плачеш за своята неволница, която е умряла, защото много я обичаше и защото си я възпитавала като родна дъщеря! А Абул Хасан — не плачи за него, той си е жив и здрав!

— О, емир на правоверните! — рекла Зубейда. — Виждам, че продължаваш да се шегуваш! Ти много добре знаеш, че оплаквам именно Абул Хасан! Той си заслужава да плачем за него, защото ни забавляваше, веселеше сърцата ни и неговото присъствие ни беше приятно!

— Зубейда! — възкликнал халифът. — Кълна се в живота ти — а ти знаеш колко ми е скъп той!, — не Абул Хасан е умрял! Не се шегувам, истината ти казвам — починала е твоята неволница Наджмат ас-Субх!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ОСЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че госпожа Зубейда много се обидила на халифа заради приказките му и рекла:

— Кълна се във всевеликия Аллах, о, емир на правоверните, че не моята неволница Наджмат ас-Субх е умряла! Ако ти бе малко позакъснял и не бе дошъл при мене, аз самата щях да ти пратя някой да те утешава за смъртта на Абул Хасан! Той е умрял, а моята неволница е жива! Наджмат ас-Субх току-що бе при мене! Тя дойде тъжна, косите й бяха разпуснати, падаха на раменете й, бе облечена в траурни дрехи заради смъртта на мъжа си Абул Хасан! Дадох й кесия с хиляда динара за утешение и достойно погребение на мъжа й! И тъгата, която си забелязал по лицето ми, бе за Абул Хасан!

Обидил се халифът и викнал:

— Драга Зубейда, друг път не си се инатила така и не си ме обвинявала в лъжа! Аз пък наистина ти казвам, че Абул Хасан току-що излезе от мене! И Джаафар беше там! Пък ти ми казваш, че бил умрял!

— Нека твое величество да не си въобразява, че ще повярвам в приказките му, че моята неволница Наджмат ас-Субх е умряла! — викнала и госпожа Зубейда. — Обратно, кълна се в Аллаха, всевишния и всевеликия, че е умрял Абул Хасан! Аллах да пази неволницата ми! Защо искаш да я умориш насила?

Още повече се разгневил халифът, викнал слугата си Масрур и му наредил:

— Иди в стаите на Абул Хасан и научи кой от двамата е умрял — той или Наджмат ас-Субх! Аз твърдо знам, че е умряла неволницата, но нека и госпожа Зубейда се увери и престане да се инати!

— Защото със сигурност знам, че е умрял Абул Хасан! — настояла на своето госпожа Зубейда.

— Ако думите ти са истина, ще ти дам всичко, което поискаш, пък ако ще и половината царство да е! — креснал халифът. — Хващам се на бас, че Абул Хасан е жив и здрав и че е умряла твоята храненица Наджмат ас-Субх!

— Аз също се хващам на бас, че любимката ми Наджмат ас-Субх си е жива из здрава и че е умрял именно Абдул Хасан! — възкликнала госпожа Зубейда.

— Добре, хайде на бас! — рекъл халифът. — Ако съм прав и Абул Хасан е жив, ще ти взема големия дворец! Ако пък ти си права и неволницата ти е жива и здрава, ще ти подаря двореца в градината Бустан ал-Хулд!

Халифът и госпожа Зубейда се съгласили на това условие, дали клетви и обети. През това време Абул Хасан скрито слушал какво става между тях. Когато халифът изпратил Масрур да види каква е работата, Абул Хасан побързал да сложи неволницата легнала посред стаята, завил я с покривалото, обърнал лицето й към киблата и започнал да плаче и да се бие по лицето. Заплакал евнухът заедно с него и рекъл:

— Наистина няма нищо по-лошо от женския инат!

— Защо говориш така, Масрур? — запитал Абул Хасан.

— На госпожа Зубейда й е станало нещо! — отговорил Масрур. — Тя спори с емира на правоверните, упорства и му казва, че ти си бил умрял, а Наджмат ас-Субх е жива и здрава, а моят господар, халифът, й казва: „Стига си се инатила! Абул Хасан току-що бе при мене и оплакваше жена си!“ А тя му отговаря: „Не, моята неволница е жива и здрава, а е умрял Абул Хасан!“ Емирът на правоверните се обиди на нейния инат и ме изпрати да видя кой от двама ви е умрял!

— О, Масрур, как бих искал да съм умрял вместо нея! — възкликнал Абул Хасан и заплакал, а Масрур го зауспокоявал:

— Ех, Абул Хасан, братко, утеши се, всички сме смъртни, а умрелите с плач няма да върнеш…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ДЕВЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Масрур се върнал при халифа и госпожа Зубейда и им разказал, че неволницата Наджмат ас-Субх е умряла, че Абул Хасан плаче до главата й.

— Хвала на Аллаха, Масрур — му казал халифът. — Ние спечелихме баса! Е, госпожо Зубейда, какво ще кажеш? Ще ми се инатиш ли още? Големият ти дворец е вече мой, така се договорихме!

— О, емир на правоверните! — възкликнала Зубейда. — Ти да не си мислиш, че си спечелил баса по свидетелството на един роб и лъжец? Как да повярвам на него, а не вярвам на очите си — нали току-що видях неволницата!

— Господарке! — възкликнал Масрур. — Кълна се в живота на емира на правоверните и в твоя живот, господарке, а ти знаеш, че той ми е по-скъп от всичко на света, че Наджмат ас-Субх е умряла, а Абул Хасан седи и плаче при нея!

— Проклетник! Дъно на казан! — завикала Зубейда. — Почакай, дебелобърнесто чудовище, ще видиш как ще те засрамя! — и тя захлопала с ръце. Събрали се всички неволници, които били при нея, когато Наджмат ас-Субх с плач съобщила, че Абул Хасан е умрял. — Кажете, кого утешавах аз и кой е умрял? — викнала тя.

— Ние видяхме как дойде Наджмат ас-Субх, която плачеше и казваше, че е умрял мъжът й Абул Хасан! — отговорили те.

— Проклетнико! — креснала Зубейда на Масрур. — Как така не можеш да отличиш живия от умрелия? Виж колко момичета разобличават лъжата ти!

— За бога, женският разум ту изчезва, ту се появява пак! — възкликнал халифът и се обърнал към жена си: — Този роб току-що дойде от Абул Хасан и видя, че неволницата е умряла. Той се закле в твоя и в моя живот, а знае, че ако даде лъжлива клетва, ще му отсека главата! А ти пак се инатиш и ми говориш, че Абул Хасан бил умрял!

— Ти сигурно си се договорил с твоя роб да ми възразява! — възкликнала Зубейда. — Но не мога да повярвам, че е умряла моята неволница — малко преди да дойдеш, тя бе тук и ми говореше, че мъжът й е умрял!

Извикала една от възрастните неволници и й наредила:

— Иди в двореца на Абул Хасан и виж кой от двамата е умрял — моята неволница Наджмат ас-Субх или Абул Хасан! И се връщай по-бързо да ми донесеш вестта!

А Абул Хасан чул целия разговор и веднага се престорил на умрял, а Наджмат ас-Субх започнала да го оплаква. Старата неволница видяла това и започнала да я утешава:

— Дъще, никой не може да избяга от смъртта! Но нека Аллах да прокълне евнуха Масрур! Той каза на халифа, че ти си умряла, а Абул Хасан е жив! И между емира на правоверните и съпругата му избухна кавга! Халифът твърди, че ти си умряла, госпожата твърди противното. Свадата стана голяма и Зубейда ме прати да видя каква е работата!

— Ах, защо не умрях аз вместо моя възлюблен Абул Хасан! — възкликнала неволницата.

Старата неволница излязла бързо и се радвала, че носи истинската новина. Когато Зубейда я видяла така радостна и засмяна, й рекла:

— Казвай какво видя? Кой от двамата е умрял?

— Кълна се в живота ти, господарке! — отговорила неволницата. — Аз видях, че Абул Хасан е умрял, той лежи на земята с лице, обърнато към киблата, очите му са покрити, а твоята неволница Наджмат ас-Субх седи и плаче над него!

Масрур чакал неволницата да донесе същата вест за това, което бил видял сам, и това да го оправдае пред госпожа Зубейда, но когато старицата се заклела в живота на емира на правоверните за онова, което била видяла, Зубейда се обърнала към него и креснала:

— Проклетнико, ти си се научил да лъжеш, за да угодиш на своя господар! Видя ли сега как си опозорен!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ДВАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Масрур се ядосал и викнал:

— Че аз с очите си видях, че Абул Хасан е жив! И емирът на правоверните го видя! Значи и двамата сме лъжци, така ли? Ха-ха! Владетелю, тази проклетница заслужава да й се отреже носът! Тя зъби няма хляб да яде, че откъде може да различи жив от умрял?

— Проклет роб такъв! — креснала и старицата. — Някой ти е залепил дебелите бърни да не казваш истината!

Хванал го яд халифа. И той се объркал в тази история — нали сам бил видял Абул Хасан жив и здрав, нали той бил дошъл при него, оплаквайки смъртта на жена си! А пък госпожа Зубейда била видяла всичко по друг начин! Тогава халифът рекъл на жена си:

— Излиза, че всички сме лъжци! Нищо друго не ни остава, освен да отидем заедно и да изясним истината!

— Ето, това е правилно решение! — възкликнала Зубейда.

Тръгнали всички, Масрур вървял пред тях, сякаш отвътре го изгаряло, и не се стърпявал да отвори вратата. Докато вървели, кавгата между него и старата неволница продължавала и двамата се хванали на бас, че ако е умрял Абул Хасан, той ще й даде парче златоткано платно, а ако е умряла Наджмат ас-Субх, тя ще му даде такова платно.

Когато Абул Хасан и жена му видели, че всички идват при тях, Наджмат ас-Субх рекла:

— Ти ни направи лъжци пред халифа! Аллах, спаси ни от тази беда!

— Не бой се! — рекъл той. — Който е успял да качи магаре на минаре, той ще успее и да го свали от там! Само слушай и прави каквото ти кажа! — бърз като мълния, той се престорил на умрял и й казал: — И ти като мене се престори на умряла, легни до мене, обърни се към киблата, покрий си лицето и прави това, което правя и аз!

Масрур отворил вратата, всички влезли и видели, че са умрели и двамата. Изтръпнали, объркали се, а Зубейда, завикала от мъка по своята неволница, занареждала:

— Вие непрестанно пророкувахте зло за моята неволница и я уморихте! Нещастницата е умряла от мъка по мъжа си!

— Това не е истина! — възразил халифът. — Как може да говориш такива работи? Абул Хасан е умрял от обич по Наджмат ас-Субх! Аз спечелих големия дворец, както се бяхме хванали на бас!

— Лъжливи са думите ти, истината не е с тебе! — възпротивила се Зубейда. — Абул Хасан е умрял първи, а моята неволница — след него от мъка и плач по мъжа си!

Така между халифа и жена му отново възникнал спор. Същата свада избухнала между Масрур и старата неволница и те без малко да се сбият. Така спорили и се препирали. Разсърдил се халифът, разгневил се, ярост изпълнила душата му, той пламнал и викнал:

— Кълна се в най-великото име на Аллах и в гроба на Абас! Ако се намери човек, който да ми каже истината, кой е умрял първи, аз ще му дам награда от две хиляди динара!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато чул клетвата на халифа, Абул Хасан с един скок скочил на крака, махнал савана от лицето си и викнал:

— Давай ми две хиляди динара, емир на правоверните! Аз умрях първи!

А Наджмат ас-Субх също скочила на крака, затичала се към своята господарка Зубейда и се хвърлила в обятията й. Когато видяла, че неволницата й е жива и здрава, възкликнала:

— Нещастнице, как ме огорчи и натъжи! Но, хвала на Аллаха, че не си умряла!

А халифът, като видял как и двамата скочили от смъртното ложе и как Абул Хасан протяга ръка да си получи двете хиляди, паднал на гръб от смях и заговорил:

— Абе, Абул Хасан, ти май искаш да ме умориш от смях със своите измишльотини! Не ти ли стига онова, което ми се случи по време на твоето халифство! Тогава едва не умрях от кикот! Ами и тази шега накрая ми изигра!

— О, емир на правоверните! — заговорил Абул Хасан. — Благостта и прошката са качества на благородните! Ще ти кажа какво ме застави да скалъпя тази шега. Знаеш, че по природа обичам веселията, забавите и наслажденията! А твое величество ми даде за жена Наджмат ас-Субх, която обича да се весели и забавлява повече и от мене! А за забави са нужни пари! И ето че днес, като пъхнах ръка в джоба си, тя излезе празна — нито дирхам не намерих там! Реших да устроя тази шега, като исках да ви разсмея, пък и да получа малко пари, без да се моля и да се смущавам!

Халифът и госпожа Зубейда така се разсмели, че загубили ум и разум, а халифът после дал на Абул Хасан двете хиляди динара, за които се бил заклел, че ще даде на онзи, който му каже кой пръв е умрял, а после му определил плата по хиляда динара на месец. И госпожа Зубейда дала на неволницата си хиляда динара. Така те живели дълго, весело и щастливо, народили им се деца, весели и шеговити като тях, докато накрая не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва, пък Аллах знае повече!…

Приказки кратки за мъже славни и жени сладки

Приказка на Абдуллах бен Муаммар ал-Кайси за Утба бен Хабаб

Разправят, царю честити, че веднъж Абдуллах бен Муаммар ал-Кайси разказал следната история:

Една година отидох на хаджилък. После отидох при гроба на пророка. Вечерта, като седях между гроба и минбара на джамията, чух как нежен глас произнася тихо стенание:

Нима плачът на гълъбите толкоз натъжи те?

Нима и славеите с мъка изпълниха гърдите?

        Лице прекрасно те обърка, изпълни те с омая —

        за своята жестокост дива не се ли ти разкая?

Гласът прекъсна. Не разбрах откъде дойде. Седях си объркан, но ето че той произнесе:

Зовях в нощта, проклинах тъмнината,

тя блъсна ме като море вълната.

                „О, нощ, иди си! Мъката горчива

                във утрото утеха си намира!“

Чух глас: „Не гледай — дълги са нощите,

а надзърни на любовта си в дълбините!“

Още когато започнаха стиховете, тръгнах към гласа и видях изключително хубав момък. Брадата му още не бе покарала, а от очите му се стичаха две сълзи…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абдуллах бен Муаммар ал-Кайси:

* * *

— Бъди благословен, момко! — поздравих аз момъка.

— Какво искаш от мене? — запита той.

— Бях седнал в градинката, но гласът ти ме доведе през нощта при тебе — нека с душата си откупя това, което ти тежи!

— Седни! — каза той и когато седнах, продължи: — Аз съм Утба бен Хабаб ал-Ансари! Сутринта отидох към джамията. Бях се уединил да се помоля, когато се появиха няколко моми, а сред тях — неволница с невиждана красота. Тя спря до мене и произнесе: „Абе, Утба, какво се жалиш, коя мома няма да се омъжи за тебе?“ Остави ме и си отиде. Нищо не знам за нея, никаква следа не съм открил! Ето ме сега, не мога място да си намеря!

Изохка, а лицето му сякаш бе боядисано с жълт шафран. Той произнесе следните стихове:

Където и да си ти, сърцето ми те вижда!

Дали във твоя взор и аз ти се привиждам?

                Душата и сърцето за тебе все тъгуват,

                че споменът е с тебе, че споменът ликува

у мен… Живот аз нямам за миг, ако не видя

лицето ти прекрасно на ангел чуден, свиден…

Останах с него до зори и накрая му рекох:

— Хайде да отидем до джамията!

Седнахме в джамията. Около обедната молитва дойдоха тълпа жени, но онази неволница не бе между тях.

— Утба — заговори една от тях, — какво ще кажеш за онази неволница, която те заговори завчера.

— А къде е тя? — запита той.

— Взе я баща й и отпътуваха за Самауа!

Запитах как се казва въпросната неволница, а те ми отговориха:

— Рая, тя е дъщеря на благородния Сулейман!

Момъкът надигна глава и произнесе следните стихове:

Възлюблен аромат… Отлитна младостта

и тръгна към земята на Самауа хубостта!

        Възлюблена, от плач аз свърших си сълзите!

        И от кого да взема назаем, ми кажи ти!

— Утба! — казах му. — Аз наследих много пари и искам с тях да помагам на честните хора! Ето, слагам ги в ръцете ти, за да постигнеш чрез тях щастието си! Да отидем при бени ансар[1]!

Отидохме в съвета на бени ансар. Поздравих събралите се, те любезно ми отговориха.

— Уважаем съвет! — заговорих аз. — Какво ще кажете за Утба и неговия род?

— Те са сред най-достойните и почитани бедуини! — отговориха ми.

Аз им разказах какво става в душата на Утба, те ми дадоха подкрепата си от тяхно име да поискам Рая от баща й за жена на момъка.

Тръгнахме заедно с воини от бени ансар и стигнахме до стана на бени салим близо до Самауа. Бащата на момичето бе чул за пристигането ни и дойде да ни посрещне.

— Привет, благородни синове! — поздрави ни той.

— Привет и на теб! — отговорихме. — Идваме ти на гости!

— За мен това ще бъде най-щедрият и най-приятен ден! — отговори той и когато насядахме в стана му, викна: — Слуги, елате тук!

— Няма да хапнем ни хапка, преди да си свършим работата! — казахме ние.

— И каква е тя? — запита той.

— Дошли сме да поискаме благородната ти дъщеря Рая за съпруга на Утба бен Хабаб ал-Ансари, високопоставен младеж с блага душа!

— Абе, хора, вие я искате, но това си е нейна работа! — възкликна той. — Ей сега ще отида при нея и ще я питам!

Надигна се разгневен и влезе при Рая в шатрата.

— Татко! — рекла му тя. — По лицето ти виждам, че си ядосан!

— Дойдоха тук хора от бени ансар да те искат от мене!

— Те са хора благородни, пророкът е молил специална прошка за тях от Аллах! Но за кого ме искат?

— За някакъв момък на име Утба бен Хабаб!

— Чувала съм за този Утба! — рекла тя. — Бил верен на дадената дума и винаги много честен!

— Пък аз се кълна, че никога няма да те омъжа за него! — възразил той. — Тук-там се е поразчуло, че си разговаряла с него!

— Такова нещо не е имало! — рекла тя. — Но, татко, заклевам те: хората от бени ансар с лош отговор не бива да се връщат! По-добре ще е да им дадеш добър отговор! Раздуй откупа за мене и те ще си отидат!

— Май това ще е най-добрият отговор! — казал бащата, после излезе при нас и рече: — Момичето е съгласно, но иска откуп, който да й подхожда! Аз искам за нея хиляда гривни от червено злато, пет хиляди дирхама ковано сребро, сто везани дрехи и пет толума с амбра!

— Ще имаш всичко! Съгласен ли си?

— Ами щом го дадеш, съгласен съм!

Изпратих дружина от бени ансар в Пресветлата Медина и те донесоха всичко, което бях обещал. Събраха се хората на пир, който продължи четирийсет дни. Накрая бащата каза:

— Вземете си момата!

Натоварихме момичето в паланкин върху камила и четирийсет камили с дарове, сбогувахме се и тръгнахме. Но ето че скоро срещу нас се втурнаха воини конници, мисля, че бяха също от бени салим. Застана срещу тях Утба бен Хабаб, уби няколко, но го прободоха и той падна на земята. Надойдоха ни на помощ хора от онази земя, изгониха нападателите, но Утба изпусна последната си въздишка.

— Ех, Утба! — викнахме ние.

Неволницата чу нашия вик, втурна се по склона, отпусна се върху него, завика горещо и произнесе следните стихове:

Смирих се не защото съм смирена,

но че душата ми отива си смутена!

                Че ние сме в една душа неразделима,

                без теб за мен живот не ще да има!

След теб — и аз! Пак ще си бъдем двама!

Сама без теб живот за мене няма!

Въздъхна дълбоко и душата й отлетя. Изкопахме им общ гроб и ги заровихме. Аз се върнах при своето племе и останах там седем години. После посетих пак Пресветлата Медина и минах на връщане край гроба им. Видях, че над него е израснало голямо дърво, чиито листа бяха червени, жълти и зелени.

— Що за дърво е това? — запитах тамошните хора.

— Това е Дървото на младоженците! — отговориха ми те.

Останах до този гроб един ден и една нощ и последното, което направих, преди да си тръгна, бе да отправя молитва към Аллах да ги прости…

[1] Името подсказва, че Утба е член на това племе. Ансарите са между първите племена, приели ислямската религия пряко от Мохамед и сред първите воини на пророка, поради което впоследствие се ползват от някои привилегии — бел.прев. ↑

Първа приказка за Хинд, дъщерята на Нуаман

Разправят също, царю честити, че Нуаман бен Мундер, цар на арабите, имал дъщеря на име Хинд, която била най-хубавата жена на своето време. Описали на Хаджадж хубостта и красотата й и той я пожелал за жена. Тя поискала откуп от двеста хиляди дирхама, но той ги платил и се оженил за нея. Така живели доста време. Веднъж я намерил в стаята й, когато тя гледала лицето си в огледалото и произнасяла стихове, с които му се надсмивала:

Хинд е арабска кобила прекрасна,

но я оправя днес муле ужасно!

                Защо не бе ат тя — сама да избира!

                Че муле на мулето само напира!

Хаджадж повече не престъпил прага й. Бил решил да се разведе с нея и пратил като посредник Абдуллах ибн Тахер. Той влязъл в стаята й и рекъл:

— Хаджадж бен Мохамед ме упълномощи от негово име да ти кажа, че сте разведени!

— Ех, Бен Тахер! — рекла тя. — Бяхме ние заедно с него, но, за бога, нито за ден не съм била щастлива! Никога няма да ми домъчнее за него! Ти ме отърва от едно грамотно куче!

Научил емирът на правоверните Абдул Малик бен Маруан какво се е случило с Хинд. Описали му нейната красота и той пратил хора да я поискат за него…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Хинд се срещнала с пратениците на халифа, тя не можела да му откаже, но му пратила писмо, в което се казвало: „Знай, емир на правоверните, че едно куче вече е лочило от тази копанка!“

Той се засмял и отговорил: „Щом куче е лочило от нечия копанка, пък да си я измие седем пъти с пясък! А на тебе ти стига да избършеш прахта от мястото, където те е близало!“

Хинд не можела да не се подчини, но му пратила ново писмо: „Благодаря на Аллах и ти казвам, емир на правоверните: Ще се омъжа за тебе, но при условие: Нека носилката ми към твоя град я докара Хаджадж и нека той да бъде бос!“

Разсмял се високо Абдул Малик, наредил да извикат Хаджадж и му прочел писмото. Той се подчинил на волята му.

Изпратил Хаджадж до Хинд заповед да подготви носилката. После лично се появил пред вратата й със свитата си. Тя се качила на нея, неволниците и слугите й възседнали конете, а Хаджадж тръгнал пеша и бос, като водел поводите на конете. Тя започнала да му се присмива и да му се подиграва, после наредила на една от слугините си:

— Я отвори завесата да ми види лицето за последен път!

Слугинята отворила завесата и лицето й застанало току до неговото. Тогава той произнесъл следното двустишие:

Смей се, Хинд, над нашата разлъка —

после има да ревеш от мъка!

А тя му отговорила:

Нищо не губя с раздяла такава —

пари и богатства със мене остават!

                Пари се печелят, а слава се връща,

                щом болест изгониш от своята къща!

Доближили града на халифа. Тя хвърлила един динар на земята и викнала:

— Камило, изтървах един дирхам! Виж къде е, и ми го дай!

Огледал Хаджадж земята и видял динара:

— Но това е динар! — казал той.

— Не, дирхам е! — настояла тя. — Хвала на Аллаха! Той ми връща златен динар вместо падналия сребърен дирхам и аз си го вземам!

Много се притеснил Хаджадж, но все пак я довел до двореца на Абдул Малик бен Маруан. Тя влязла там и станала негова наложница…

Втора приказка за Хинд, дъщерята на Нуаман

Разправят също, царю честити, че това се случило, след като халиф Абдул Малик се прибрал в лоното на Аллаха, а Хинд, дъщерята на цар Нуаман, останала вдовица и се върнала при баща си. Други разправят, че се е случило още преди това, когато Хинд била единайсетгодишна и била красавица, каквато нямало по света. Веднъж тя излязла на християнския празник Великден да се причести в Бялата църква.

Същия ден в Хира дошъл Айдди бен Зейд, който носел дарове от Касри за Нуаман. Влязъл той в Бялата църква да се причести — бил с висока снага, приятни черти, хубави очи и чисто лице. Там била и Хинд заедно със своята неволница Мария. Тя харесала Айдди и щом го зърнала в църквата, прошепнала на Хинд:

— Виж този момък! По-хубав от него не съм виждала!

— А кой е той? — запитала Хинд.

— Айдди бен Зейд! — отговорила Мария.

Доближила се Хинд до Айдди, а той се шегувал с момците. С богатите си дрехи, с хубостта си, с отбраните си приказки той изпъквал сред останалите. Царкинята изпаднала в изкушение, пребледняла цялата. Минала покрай него, поздравила го и си тръгнала към двореца. Щом Айдди я зърнал и чул гласа й, също изпаднал в изкушение, сърцето му трепнало, побледнял и всички момци разбрали, че нещо му има. Той пошепнал на един да тръгне след девойката и да разбере коя е. Когато се върнал, казал, че това е Хинд, дъщерята на цар Нуаман. Когато Айдди излязъл от църквата, от силна страст дори и пътя не можел да улучи. Тогава произнесъл следните стихове:

Приятели, в мъката ми помогнете

и в земя зад моретата ме отведете!

                Тя Хинд се нарича, неповторима,

                там дано и за мене привети има!

Прибрал се у дома си. Прекарал неспокойна нощ. На сутринта срещнал Мария. Погледнал я приветливо, макар че преди това не я бил поглеждал. Тя го поздравила.

— Какво искаш? — запитал той.

— Имам нужда от тебе! — отговорила тя.

— Няма нещо, което да ми поискаш и аз да не ти го дам!

Мария му признала, че иска да остане насаме с него. Айдди се съгласил, но при условие тя да намери после начин да му уреди среща с Хинд. Тя се съгласила, той я отвел зад някаква кръчма в забутан сокак и там я оправил. Тя се върнала при Хинд и й рекла:

— Нали искаш да се срещнеш с Айдди?

— А как да го направя? — запитала Хинд. — Страстта ме гризе, от вчера нямам покой!

— Ами ще го доведа, а ти ще го видиш от балкона!

Когато Айдди се появил и Хинд го зърнала, тя едва не паднала през прозореца, а после рекла:

— Марийо, не ми ли го доведеш довечера, пиши ме за умряла!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Мария забързала при цар Нуаман и му съобщила за станалото. Тя рекла, че ако той не омъжи Хинд за Айдди, дъщеря му ще се затъжи и ще умре от любов, а това ще бъде позор пред всички араби и че няма друг избор, освен да му я даде за жена. Навел Нуаман глава, дълго мислил и възкликнал:

— Как да я омъжа за него? Не мога аз първи да започна подобен разговор!

— Ама и той е влюбен в нея и я желае не по-малко! — възкликнала Мария. — Аз ще измисля нещо такова, че той да не разбере, че ти знаеш каква е работата!

Върнала се при Айдди, взела си пак своето, разказала му какво се е случило с Хинд и с царя, и го посъветвала:

— Ти приготви вечеря и покани царя! Удари ли го виното в главата, поискай дъщеря му за жена и той ще се съгласи!

— Да не би това да го разгневи и между нас да избухне вражда! — усъмнил се Айдди.

— Идвам при тебе, след като току-що съм разговаряла с него! — рекла тя, а после се върнала при Нуаман и го посъветвала: — Поискай Айдди да те покани на вечеря!

Три дни след този разговор цар Нуаман изразил желание да обядва у Айдди. Поетът се съгласил. Нуаман ял, пил и когато виното го ударило в главата, Айдди поискал дъщеря му за жена. Царят се съгласил, дал му я и след още три дни той я притиснал до гърдите си. Така те живели три години весели и честити.

Но се случило така, че веднъж Нуаман се разгневил на Айдди за нещо и го погубил. Хинд дълбоко заскърбила за мъжа си. Тя му построила манастир близо до Хира, станала сама монахиня в него, дълго плакала и го оплаквала, докато накрая сама умряла. Този манастир се намира близо до Хира и е известен и до ден-днешен…

Приказка за багдадеца, който видял сън

Разказват също, че в Багдад живял човек, който имал огромно богатство, но се случило така, че парите му се свършили и той започнал да си изкарва хляба с голям труд. Една нощ той чул насън глас:

— Твоят късмет е в Кайро, потърси го!

Тръгнал човекът за Кайро. Когато пристигнал, вече се било мръкнало. Заспал в джамията. До нея имало една къща, а именно тогава банда разбойници влезли в джамията, за да се промъкнат оттам и да ограбят къщата. Но хората в къщата се събудили, завикали, дошъл валията с войниците и крадците избягали. Влязъл валията в джамията, видял човека от Багдад, хванал го, бил го до смърт с камшици и го затворил. Три дни лежал човекът в затвора, после валията го извикал и го запитал:

— Откъде си?

— От Багдад! — отговорил човекът.

— А по каква работа си дошъл в Кайро?

— Чух насън глас, който ми каза: „Твоят късмет е в Кайро, иди там!“ — отговорил човекът. — А когато дойдох, видях, че късметът, за който ми е говорил, са камшиците, с които ти ме възнагради!

Засмял се валията и възкликнал:

— Абе, глупак такъв! Аз три пъти чух насън глас, който ми казва: „В Багдад, в еди-коя си махала има такава и такава къща, пред къщата има ей такава градина, там има езерце, а под него — безчет пари! Иди и ги вземи!“ Аз не тръгнах, а ти поради късия си ум си пътувал от град в град заради някакъв сън! — после му дал малко пари и му казал: — Това ти е, за да се завърнеш в къщата си!

Човекът взел парите и се върнал в Багдад. А къщата, която бил описал валията, била неговата собствена. Той се върнал у дома, покопал под езерцето и намерил там много пари. Така Аллах увеличил състоянието му, а това е чудо на чудесата!

Приказка за Дибил и Муслим бен ал-Уалид

Разправят също, че Дибил ал-Хузаи разказвал:

Седях си веднъж пред портите на махалата Ал-Карх. Край мене мина неволница. Тя стъпваше кръшно и пленяваше всички, които я гледаха. Овладя ме изкушението и за да й обърна внимание, произнесох следното двустишие:

За таз, която погледът обикна,

са малко днес сълзите ми обилни!

Тя ме погледна и произнесе:

Ще се смили ли силната царица,

щом види тя чий поглед я пронизва?

Изненада ме с бързия си отговор и красноречие и аз произнесох ново двустишие:

Желанието ми ме изненада,

сънят ми в сълзи е, безкрайно страдам!

И тя ми отговори в същия миг:

Знай, любовта е дълг, не сън безбрежен,

дом силен в бури, не рибарска мрежа!

Реших да променя стихотворния ритъм и казах:

А може времето със безпределна власт

да ни зарадва и да слее страст със страст?

Тя се усмихна и бързо, без да чака, произнесе:

Защо пък трябва време да изчакваш?

Ти сам си време — щастието тласкай!

Надигнах се, зацелувах ръцете й и казах:

— Не съм смятал, че съдбата ще ми дари такъв случай! Върви след мен, но не по принуждение, а по своя воля!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Дибил:

* * *

Тръгнах аз напред, тя вървеше след мене. Но по онова време нямах къща, в която да приема жена като нея. А Муслим бен ал-Уалид ми бе приятел и имаше хубав дом. Тръгнах към него. Почуках на вратата, той излезе и аз му казах:

— Приятелите ги пазят за добри времена!

— Бъди добре дошъл и влизайте! — рече той.

Когато влязохме, разбрах, че е в притеснено материално положение. Той ми подаде везана кърпа и рече:

— Иди на пазара, продай я и вземи това-онова за хапване!

Отидох на пазара, продадох кърпата, взех каквито гозби ни трябваха, но като се върнах, видях, че той вече се е уединил с нея в спалнята. Когато ме чу, той се затича към мене и възкликна:

— Да ти върне Аллах милостта, която ти ми оказа!

Грабна ястията и напитките от ръцете ми и тресна вратата под носа ми. Ядосах се, не знаех какво да правя, а той зад вратата трептеше от щастие. След време, като разбра на какъв хал съм, той каза:

— Не помня, приятелю, кой бе казал следното:

До нея легнах — и без нея той остана

с неосквернено тяло и сърце в измама!

Още повече се ядосах и му отговорих:

— Ами той е същият, който е казал:

Най-велик рогоносец е тоз на земята,

който сам си полива — да раснат рогата!

Започнах да го ругая и псувам, а той мълча, мълча и каза:

— Глупак такъв! Ти дойде в моя дом, продаде моята кърпа, похарчи моите пари! На кого се сърдиш, сводник такъв?

Остави ме, а аз си казах: „За бога, колко е прав, като ме нарече сводник и глупак!“ До ден-днешен следата на нейния образ не е изчезнал от душата ми, но аз нито някога си получих тази жена, нито чух нещо повече за нея…

Приказка за Хаким би-Амриллах и един търговец

Разправят също, че един ден Хаким би-Амриллах яздел някъде със свитата си, минал край някаква градина и видял там човек. Помолил го за чаша вода, онзи му подал и казал:

— Дано емирът на правоверните ми направи чест и да поспре при мен в тази градина!

Слязъл царят от коня, спешила се и свитата му. Човекът подредил сто килима, сложил сто кожени постилки, сто възглавници, сто подноса с плодове, сто подноса със сладки и сто подноса със сладък шербет. Учудил се Хаким и рекъл:

— Човече, що за чудесия вършиш? Нима знаеше, че ще дойдем, за да приготвиш всичко това?

— Не, за бога, о, емир на правоверните! — отговорил човекът. — Не знаех, че ще дойдете! Аз съм търговец и имам сто неволници. Когато ти ми стори чест да спреш при мен, бях пратил всяка да донесе нещо за ядене, което сама е приготвила. Всяка всеки ден ми праща поднос с ястие, стомна с нещо разхладително, поднос с плодове, поднос със сладкиши и кана с вино. Това ми е храната всеки ден, нищо повече не съм ти предложил!

Халифът направил метан пред Всевишния и рекъл:

— Хвала на Аллах, който е направил толкова добро за нашите поданици, дал им е толкова, че да могат да нахранят халифа си и войската му, без да се подготвят предварително, и цялата храна да бъде от хубава по-хубава!

Той наредил да донесат при него всички пари, които нея година били отсечени в монетарницата му — а те били седемстотин и три хиляди. Дал ги на човека и рекъл:

— Помогни си с това, макар че твоето достойнство струва повече!

После яхнал коня и си заминал…

Приказка за Хосров, Ширин и рибаря

Разказват също, че Хосров, който бил цар на някаква страна, много обичал риба. Един ден той си седял с жена си Ширин, когато при тях дошъл рибар и донесъл голяма риба, която му подарил, а той наредил да му дадат четири хиляди дирхама.

— Ще съжаляваш! — рекла Ширин. — Ако дадеш после на някого от свитата си толкова пари, той няма да ги вземе, ще каже: „Даде ми колкото на някакъв рибар!“ А дадеш ли му по-малко, той ще рече: „Той ме е намразил и ми дава по-малко, отколкото на някакъв рибар!“

— Така е! — съгласил се Хосров. — Но пък не е хубаво царете да си искат обратно дара! Станалото — станало!

— Ще измисля нещо, за да си върнеш парите! — рекла Ширин. — Викни рибаря и го запитай дали тази риба е мъжка или женска. Ако каже, че е мъжка, му кажи, че си искал женска, а ако ти каже, че е женска, му кажи, че си искал мъжка!

Пратил царят да викнат рибаря и той се върнал от пътя си. Но този рибар си имал ум и разум.

— Тази риба мъжка ли е, рибарю, или женска? — запитал царят.

— Тази риба е хермафродит, нито е мъжка, нито е женска! — отговорил рибарят.

Засмял се Хосров и наредил да му дадат още четири хиляди дирхама.

Рибарят взел осемте хиляди дирхама и си ги прибрал в торбата. Понесъл я на гръб, но като тръгнал да излиза, от нея паднал един дирхам. Снел я от плещите си, навел се и взел дирхама. А царят и жена му го наблюдавали…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Ширин казала на Хосров:

— Царю, видя ли колко е алчен този старец? Един дирхам само беше паднал — нямаше ли да е по-добре да го остави на някой царски слуга да си го вземе!

Намръщил се царят и рекъл:

— Права си! — после наредил да върнат рибаря и му викнал: — Ти съвест нямаш! Как можа да снемеш такъв товар от гърба си, за да вземеш един паднал дирхам, вместо да го оставиш да го прибере някой?

Целунал рибарят земята пред него и отговорил:

— Царю! Не вдигнах този дирхам от земята, защото така ми се е дощяло. Вдигнах го, защото от едната му страна е изобразен царят, а от другата — неговото име! Побоях се да не би някой да го настъпи — това би било унижение за образа или за името на царя! Пък после мене ще нарочат за виновен!

Учудил се царят на тези умни думи и наредил да му платят още четири хиляди дирхама. Освен това заповядал глашатаите да възвестят из царството му:

— Никой не бива да слуша женски думи! Който ги слуша, за един спечелен дирхам два ще загуби!…

Приказка за Яхия, сина на Халид ал-Бармаки, и един бедняк

Разправят също, царю честити, че Яхия, синът на Халид ал-Бармаки, веднъж излязъл от дома на халифа и се запътил към дома си. Видял, че пред портата му стои човек. Той се изправил на крака, поздравил го и рекъл:

— Яхия, имам нужда от онова, което имаш сам!

Яхия наредил да му отделят стая в дома му, да му дават всеки ден по хиляда дирхама и храна като неговата. Така човекът поживял цял месец и събрал трийсет хиляди дирхама. И тъй като му се видели много, той се изплашил да не би Яхия да си ги поиска обратно и скришом се измъкнал от къщата. Когато съобщили за това на Яхия, той възкликнал:

— За бога, цял живот да беше живял при мене, нищо не бих му отнел и никога не бих прекратил своята щедрост!

Въобще, царю честити, достойнствата на Бармакидите са неизброими! Това особено се отнася за Яхия, човек изпълнен с похвални качества, за когото поетът е казал:

Запитах щедростта дали е тя свободна.

„Не, роб на Яхия бен Халид съм!“ — отвърна.

         "А купи ли те той?" „Не! — отговори гордо. —

         Той наследи ме от дедите непокорни!“

Приказка за Джаафар Бармаки и продавача на бакла

Разказват също, че когато Харун ар-Рашид заковал Джаафар Бармаки на градските порти, той наредил да бъде закован и всеки, който посмее да го оплаква. Но се случило така, че някакъв бедуин, който живеел в далечната пустиня, всяка година носел по една касида на Джаафар и той го награждавал с хиляда динара за нея, а те стигали за цялото му семейство до следващата година. И този път бедуинът дошъл при Джаафар с касида. Отишъл бедуинът там, където бил окован везирът, поставил камилата си на колене, заплакал горчиво, прочел касидата си и заспал. Насън видял Джаафар Бармаки, който му казал:

— Иди в Басра, потърси такъв и такъв търговец и му кажи: „Джаафар Бармаки ти праща поздрави и каза да ми дадеш хиляда динара в името на баклата!“

Събудил се бедуинът, отишъл в Басра, срещнал се с посочения търговец и му разказал какво му рекъл Джаафар насън. Търговецът се разплакал, приел го в дома си и го настанил в отделна стая. А когато той решил да си тръгне, търговецът му дал хиляда и петстотин динара и му рекъл:

— Хиляда ми бе наредено да ти дам, петстотин са от мене и всяка година ще имаш още по хиляда!

— За бога, моля те, разкажи ми каква е тази история с баклата! — помолил бедуинът.

— Живях аз отначало в бедност и търгувах с варена бакла по улиците на Багдад, за да преживея! — разказал търговецът. — Един хладен дъждовен ден излязох на улицата, но нямах свястна дреха. Треперех от големия студ и се мокрех под дъжда. А през този ден Джаафар си седял в двореца до прозорец с лице към мегдана, а около него били насядали близките му. Погледът му попаднал върху мене и той пратил един от хората си да ме извика. Изправих се аз пред Джаафар и той ми каза: „Продай баклата си на моите приятели!“ Аз започнах да меря баклата с мярката, която носех, а всеки, който си вземеше, я връщаше пълна със злато. Накрая баклата ми се свърши. Събрах златото, а Джаафар запита: „Остана ли ти още някоя и друга бакла?“ Отговорих: „Не знам!“ Затърсих из кошницата — намерих само едно зърно. Взе го Джаафар, раздели го на две, взе едната половина, другата даде на една от любимите си неволници и я запита: „За колко ще купиш това половин зърно бакла?“ А тя отговори: „За два пъти повече, отколкото тук има злато!“ Не знаех какво да кажа! И докато се чудех, неволницата нареди на една от слугините си и тя донесе златото — два пъти повече, отколкото вече имах! А Джаафар каза: „Аз пък ще купя половинката, която си взех, за два пъти повече злато, отколкото се е събрало тук!“ А после се обърна към мене: „Сега вземи цената на баклата си!“ Взех кошницата си и си тръгнах. После дойдох в Басра, търгувах с тези събрани пари, Аллах увеличи имането ми! И като ти давам всяка година по хиляда динара, аз вреда няма да имам, защото това ще е частица от милостта на Джаафар!

Ето, царю честити, какви са били достойнствата на Джаафар, хвала му, жив или мъртъв, и милостта на Аллаха да бди над него!

Приказка за Мохамед Амин, сина на Зубейда, и Джаафар, сина на Муса Хади

Разправят също, царю честити, че Джаафар, синът на Муса Хади, имал неволница певица на име Бадр Кабир. Нямало навремето по-хубава от нея в лице, по-кръшна в снага, по-приятна в разговор, по-сладкогласна в пеене, по-изкусна в свирене. Чул за нея Мохамед Амин, синът на Зубейда, и започнал да дотяга на Джаафар да му я продаде.

— Абе нали знаеш, че не ми подхожда нито да продавам, нито да се пазаря за неволници! — казал Джаафар. — Ако не бе отраснала в моя дом, бих ти я пратил в дар, без да се скъпя!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДВАЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че веднъж Мохамед Амин отишъл да се повесели в дома на Джаафар. Той наредил на неволницата си Бадр Кабир да му попее и посвири. Опънала тя струните и му изпяла най-хубавите си песни. Мохамед Амин започнал да налива повече вино на своя приятел, за да го напие. В края на краищата отвел наложницата у дома си.

На сутринта наредил да викнат Джаафар, налял му вино и наредил на неволницата да попее зад завесата. Вслушал се Джаафар в гласа й, познал го, но не показал гнева си и мъката си поради чувство за чест. Когато веселбата свършила, Мохамед Амин наредил на един от хората си да натовари лодката, с която бил дошъл Джаафар с хиляди бисера, всеки по двайсет хиляди дирхама. Товарили, докато лодкарите не викнали:

— Стига! Лодката не може да побере повече, ще потъне!

Мохамед Аман наредил да отнесат всичко това в дома на Джаафар.

Ето така се помирявали някога големците, Аллах да ги прости!

Приказка за това, как една жена надхитрила мъжа си

Разправят, че една жена скроила на мъжа си следната хитрина:

Мъжът й донесъл в петък една риба, наредил й да я изпържи за обяд и отишъл да си гледа работата. Но ето че се появила някаква нейна приятелка и я поканила да отидат на сватба. Жената сложила рибата в съдина с много вода, тръгнала с нея и се върнала чак следващия петък. През това време мъжът й я търсил по чужди къщи, но никой нищо не знаел за нея. Тя се върнала след седмица и измъкнала от водата все още живата риба.

— Къде беше цяла седмица? — викнал мъжът й.

— Тук си бях! — отговорила тя. — Каква седмица? Ти преди малко ми донесе рибата — ето я, още мърда!

— Не, нямаше те!

— Не, тук си бях!

Викнал той съседите да им се оплаче, че жена му я нямало цяла седмица, но те не му повярвали:

— Не може риба толкова време жива да стои!

Решили, че е полудял, затворили го и го опозорили…

Приказка на Саид бен Салим ал-Бахили за Фадл и Джаафар — синовете на Яхия бен Халид ал-Бармаки

Разправят също, че Саид бен Салим ал-Бахили разказвал:

Веднъж, по времето на Харун ар-Рашид, се разболях. Идвах в дивана, а кръстът ме боли, не мога да следя разговорите! Видях, че работата става дебела, халът ми — от лош по-лош. Тогава се обърнах към Абдул Малик Хузаи и го помолих да ми даде съвет, как най-леко да се отърва.

— Никой не може да те отърве от мъката и теглилата освен Бармакидите! — отговори ми той.

Дигнах се и отидох при Фадл и Джаафар, синовете на Яхия бен Халид, разказах им какво ми е, а те отговориха:

— Аллах ще те направи щастлив и ще ти помогне, той ще ти предостави лековете, които е създал!

И толкова. Изслушах ги, оставих ги, върнах се притеснен при Абдул Малик, разказах му каквото ми казаха, а той рече:

— Я остани тук, пък ще видим какво ще направи Аллах!

Останах там някой час. Появи се слугата ми и каза:

— Господарю, пред нас са спрели много натоварени мулета. Води ги един човек, който казва, че го пратили братята Фадл и Джаафар, синовете на Яхия!

— Май че избавлението ти е дошло! — каза Абдул Малик. — Я иди и виж какво е станало!

Бързо се върнах у дома. Пред портата ме чакаше човек с писмо в ръка, а в него пишеше: „След като ти ни посети и ние те изслушахме, отидохме начаса при халифа Харун ар-Рашид и му предадохме молбата ти. Той нареди да ти изпратят от хазната три хиляди дирхама. Тогава ние му казахме: «Той ще похарчи тези пари да си върне дълговете, но с какво ще се издържа после?» Тогава той нареди да ти се дадат още триста хиляди дирхама. Така че трите хиляди са за дълговете ти, а тристате хиляди — да си оправиш здравето и да живееш с тях“.

Ето колко щедри са били тези благородни мъже, Аллах да ги прости!

Приказка за това, как Маамун, синът на Харун ар-Рашид, поискал да разруши пирамидите

Разправят също, че Маамун бен ар-Рашид, след като влязъл в богозащитения град Кайро, поискал да разруши пирамидите и да вземе всичко, което е в тях. Опитал се, но не успял. След доста усилия успял да изсече неголям отвор само в една[1]. Казват, че в откритото от него помещение намерил толкова богатства, колкото бил похарчил за отварянето му — ни повече, ни по-малко[2]. Учудил се Маамун на видяното, взел каквото намерил, и се отказал да рови по-нататък.

Трите пирамиди са между чудесата на света. Няма по лицето на земята подобни на тях нито по здравина, нито по съвършенство, нито по височина. Те са построени от огромни скални блокове. Строителите дълбали дупки в камъка, разтваряли и сипвали там олово, редели камъните в редици, докато накрая строежът бил завършен. Височината на всяка пирамида е сто лакътя според мерките за лакътя от онова време[3]. Те са с правоъгълни основи, четирите им стени са триъгълни и се спущат от горе на долу. Всяка страна в основата е дълга до триста лакътя. Древните разказват, че в западната пирамида[4] имало трийсет помещения от здрав разноцветен камък, пълни със скъпоценни камъни и неизброими богатства, странни статуи, прибори, великолепни оръжия. Стените им са украсени от художник, който е притежавал мъдрост, и рисунките му няма да се заличат до деня на Страшния съд[5]. По стените има образи като идоли, които носят в ръцете си всякакви сечива и според тях имат различни санове. Там е имало стъкло, което се огъвало, без да се чупи, разни готови лекарства и най-чисти води. Във втората пирамида[6] жреците са изписали сведения върху кремъчни стели. Всеки жрец си имал своя стела на мъдростта и разписвал върху нея тайните на своя занаят и делата си. Всяка пирамида си има страж пазител. Стражите са там непокътнати от времето на променливите събития[7].

Чудесата на пирамидите са вълнували разума и взора на велики хора. Много стихове са написани за тях. Нека тук споменем някои. Един поет е казал:

Мечтаят царете навек да ги споменават

и за спомен градежи огромни оставят.

                Виж тез пирамиди! В безкрайното време

                от хора превратности не са променени!

А друг е казал:

Нима ще срещнеш нейде сграда под небето

                със пирамидите в Египет да се мери!

Живота сякаш плашат с обем и съвършенство

                и от живота никак самите не треперят!

Градежа гледам — сякаш духът се извисява,

но пък такъв дом, смятам, душата отвращава!

И още един е казал:

Строители на пирамидите! Къде сте?

           От кой народ сте? Как сте живели и умрели?

           Те си стоят… Отдавна са ви надживели,

А вие, умните строители, сте неизвестни!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

[1] „Туристическият“ вход на Хеопсовата пирамида в Гиза действително е изсечен от халиф Маамун — бел.прев. ↑

[2] Исторически данни не потвърждават намирането на „богатства“ в пирамидата — бел.прев. ↑

[3] В действителност трите пирамиди в Гиза са с различна големина — най-високата, Хеопсовата, по онова време е била 148 м — бел.прев. ↑

[4] Има се предвид пирамидата на Микерин. Такива помещения не са открити — бел.прев. ↑

[5] В трите пирамиди в Гиза няма надписи и рисунки. Явно разказвачът се е повлиял от видяно в други, по-късни пирамиди и гробници, богато украсени по този начин — бел.прев. ↑

[6] Става въпрос за пирамидата на Хефрен. Стелите са не в пирамидата, а в погребалните храмове около нея — бел.прев. ↑

[7] Вероятно разказвачът има предвид Сфинкса, статуите на фараоните в храмовете или изобразените вътре древноегипетски божества — бел.прев. ↑

Приказка за крадеца и търговеца

Разправят, царю честити, че някога живял един търговец, който имал добро сърце. Отворил дюкян за платове и там си работил. Един ден затворил дюкяна си и се прибрал у дома. Дошъл през нощта ловък крадец с дрехи като неговите и измъкнал от джоба си ключове. Крадецът се обърнал към пазача на пазара:

— Я ми запали тази свещ!

Поел пазачът свещта, запалил я, крадецът отключил дюкяна, запалил там втора свещ. Пазачът надникнал, видял го да седи в дюкяна с тефтера със сметките. После казал:

— Я ми доведи един камилар да пренесе някои стоки!

Довел му пазачът камилар с камила. Крадецът взел четири топа плат и ги натоварил на камилата. После заключил дюкяна, дал два дирхама на пазача и тръгнал зад камилата.

Когато се съмнало, стопанинът на дюкяна дошъл на пазара и чул, че пазачът го благославя за двата дирхама. Той отрекъл да му е давал нещо, отворил дюкяна, забелязал капките от свещта и видял, че четири топа плат липсват.

— Какво е станало тук? — запитал той пазача. Оня му разказал всичко, което се било случило през нощта. — Я ми доведи камиларя, който е пренесъл плата! — пазачът довел камиларя и търговецът го запитал: — Къде отнесе стоката ми през нощта?

— На еди-кой си кораб, на еди-кой си пристан!

— Заведи ме там!

Камиларят го завел на мястото и казал:

— Ето, това е корабът, а този е стопанинът му!

— Ти къде откара търговеца с платовете? — запитал търговецът стопанина на кораба.

— Еди-къде си! — отговорил той. — Там ги качи пак на някаква камила и замина нанякъде.

— Доведи ми камиларя, който натовари платовете от тебе!

Довел капитанът камиларя и търговецът го запитал:

— Ти къде отнесе платовете, които онзи търговец ти даде от кораба?

— На еди-кое си място! — отговорил той.

— Ела с мен и ми покажи!

Тръгнал с него камиларят, стигнали до някакъв отдалечен хамбар. Търговецът го отворил и намерил четирите топа плат непипнати. Натоварил ги върху камилата. А крадецът бил оставил и дрехите си върху топовете плат. Търговецът взел и тях. След това затворил хамбара и тръгнал след камилата. А насреща му — крадецът. Той тръгнал след него и когато търговецът натоварил платовете си на кораба, го заговорил:

— Братко, ти си самата божия кротост! Взе си платовете, видя, че нищо не липсва, но поне ми върни дрехите!

Разсмял се търговецът, върнал му дрехите, никому нищо не казал и всеки си тръгнал по пътя…

Приказка за валията Хусам ад-Дин

Разказват също, че в крепостта Искандария имало валия на име Хусам ад-Дин. Една вечер при него влязъл един войскар и казал:

— Владетелю! Снощи влязох в този град, спрях в тоя и тоя хан, спах почти до полунощ и когато се събудих, открих, че дисагите ми са отрязани и от тях липсва кесия с хиляда динара…

Валията пратил за стражите, наредил им да доведат всички, които били в хана, и да ги затворят до сутринта…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато се съмнало, валията наредил да донесат всички оръдия за измъчване, извикал задържаните хора и понечил да ги измъчва в присъствието на войскаря с дисагите, когато отпред пристъпил човек, застанал пред двамата и рекъл:

— Пусни тези хор, емире, те са несправедливо обвинени! Аз взех парите, ето кесията, която взех от дисагите! — и измъкнал кесията от ръкава си.

— Хайде, вземи си парите, войнико! Ти повече вземане-даване с тези хора нямаш! — рекъл валията.

И всички започнали да благославят крадеца. А той казал:

— Валия, не е майсторлък да дойда при тебе и да ти върна кесията! Майсторлък е втори път да взема кесията от този войскар!

— А как ги взе, джебчия такъв! — запитал валията.

— Бях на пазара при сарафите и видях там този човек, който смени златото си за пари и ги сложи в кесия. Вървях след него от сокак на сокак, от град в град, какви ли не хитрости не измислях и все не можех да му взема парите. Когато дойде в този град, той се настани в хана, аз успях да седна до него, поизчаках да заспи, полека протегнах ръка, изрязах дисагите ей с този нож и взех кесията — и докато говорел, протегнал ръка, взел кесията, която стояла пред войскаря и валията, и се дръпнал назад. Изведнъж скочил в близкото езеро.

— Дръжте го! — викнал валията.

Втурнали се те след него, но не успели дори да се спуснат по стъпалата, когато той вече бил изчезнал. Върнали се, без да го уловят, а валията рекъл на войскаря:

— Хората повече не са ти длъжни нищо! Ти получи парите си, но не успя да си ги запазиш!

Войскарят си отишъл посрамен, изгубил чест и пари, а хората се разотишли…

Приказка за цар Насир и тримата валии

Разправят също, че султанът цар Насир извикал един ден тримата валии — на Кайро, на Булак и на Стария Миср, и им казал:

— Искам всеки от вас да ми разкаже най-удивителното, което му се е случило, когато е бил валия!

Валията на Кайро заразказвал:

Приказка на първия валия за двамата свидетели

В града ми имаше двама заклети свидетели, които свидетелстваха при всички случаи на побоища и кръвопролития. Те се отдаваха на разгулен живот, пиянство и разврат. Аз все не можех да ги разоблича и да ги обвиня — бях просто безсилен пред лъжесвидетелствата им. Тогава наредих на кръчмарите, на зеленчукарите, на свещарите, на собствениците на домове за разврат да ми дават сведения за тях — къде и кога ще пият или ще развратничат, заедно или поотделно. Един ден при мен дойде някакъв човек и ми каза:

— Господарю, онези ги заварили в къщата на еди-кой си да вършат такава и такава лоша работа!

Скочих аз, отидох сам заедно със слугата си. Стигнах посочената врата. Почуках. Излезе неволница и запита:

— Кой си ти?

Но аз влязох, без да й отговоря, и заварих стопанина с двамата свидетели да си седят с развратни жени и много вино. Те скочиха да ме посрещнат, оказаха ми почит, сложиха ме без страх и уплаха на челно място и рекоха:

— Добре дошъл, скъп наш гост и остроумен събеседник!

Стопанинът изчезна за малко, после се върна в ръка с триста динара и те ми рекоха:

— Господарю, имаш власт да направиш нещо повече от нашия позор, но пък той ще ти създаде трудности! Я по-добре вземи тези пари и смотай работата! Аллах обича рабите си, които са скрити и скромни!

Помислих си: „Я да взема златото и да потуля работата, пък нали имам достатъчно власт — и втори път ще мога да им отмъстя!“ Прелъстих се за парите, взех ги, отидох си и никой нищо не разбра. На другия ден дойде при мене страж, пратен от кадията, и ми рече:

— Иди да поговориш с кадията, вика те!

Отидох при кадията и заварих там двамата свидетели заедно със стопанина на онази срамна къща, който ми бе дал парите. Той си поиска тристате динара, които ми бил дал в дълг, а онези двамата свидетели потвърдиха, че наистина съм получил триста динара. Нямах начин да отричам. Кадията ми нареди да върна парите. Не можах да изляза, преди да броя триста динара! Това е най-удивителното нещо, което ми се случи, когато бях валия!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла.

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ТРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че се надигнал валията на Булак и заразказвал:

Приказка на втория валия за неговия дълг

Събра ми се, господарю султан, дълг от триста хиляди динара. Продадох всичко, каквото имах, и събрах сто хиляди, не повече, и не знаех какво да правя. Една нощ някой почука на портата.

— Иди виж кой е! — казах на един от слугите.

Излезе той и след малко се върна пожълтял, пребледнял, коленете му трепереха.

— Пред вратата стои полугол мъж с кожена дреха! — каза той. — Препасал е меч, с нож в пояса, с него — дружина мъже, подобни на него. Иска да те види!

Взех меч в ръка и излязох да видя кой е. Всичко бе така, както ми го бе описал слугата.

— Какво ви трябва? — запитах аз.

— Ние сме крадци! — отговориха ми те. — Днес спечелихме голяма плячка и я нарекохме на тебе, за да си помогнеш и да си върнеш дълга, който ти тежи!

— А къде е плячката? — запитах аз.

Донесоха голям сандък, пълен със златни и сребърни съдини. Аз се зарадвах и си казах: „Ще си върна целия дълг и ще ми остане още толкова! Но няма да е щедро, ако ги пусна да си ходят без нищо!“ Взех онези сто хиляди динара, дадох им ги и им благодарих за благодеянието. Те взеха парите и изчезнаха в тъмнината, никога повече не узнах нищо за тях. А когато се съмна и погледнах в сандъка, оказа се, че всичко е от мед, само позлатено и посребрено, дори калайдисано, и не струва повече от петстотин дирхама! Тежко ми стана, че парите ми си отидоха и към грижите ми се прибавиха нови. Ето най-удивителното нещо, което ми се случи, когато бях валия!

Приказка на валията на Стария Миср за десетте обесени крадци

Надигнал се валията на Стария Миср и заразказвал:

* * *

Обесих аз веднъж десет крадци, всеки на отделна бесилка, и наредих на стражите да ги пазят и да не позволяват никой да открадне трупа на някого. На другия ден отидох и видях на една бесилка да висят двама обесени.

— Кой е направил това? Къде е бесилката на другия обесен? — викнах аз. Отначало стражите отричаха, но когато казах, че ще ги пребия от бой, си признаха:

— Емире, снощи бяхме позаспали, а като се събудихме, видяхме, че някой е откраднал обесения заедно с бесилката, на която висеше. Изплашихме се от гнева ти и не щеш ли, видяхме фелах, който вървеше към нас с магаре. Хванахме го и го обесихме вместо откраднатия!

— А този фелах какво имаше? — запитах учуден аз.

— На магарето имаше дисаги!

— А какво имаше в дисагите? Я ми ги донесете!

Донесоха дисагите, заповядах да ги отворят и що да видя — човек убит и нарязан на парчета! Зачудих се и възкликнах:

— Този фелах е бил обесен заради това, че е убил този човек! Аллах не позволява да се наказват невинни!…

Приказка за крадеца и сарафина

Разказват също, че някакъв сарафин имал кесия със злато. Веднъж той минал край няколко крадци и един от тях казал:

— Аз мога да му взема тази кесия! Гледайте!

Той тръгнал зад сарафина до къщата му. Сарафинът влязъл и оставил кесията на скамейката. Дощяло му се да пусне една вода, свършил нуждата си и рекъл на неволницата да му подаде ибрика. Неволницата му го занесла. Вратата останала отворена. Крадецът влязъл, грабнал кесията, отишъл при приятелите си и им разказал какво му се случило.

— За бога — рекли те, — онова, което си направил, е ловка работа и не всеки го може. Но ей сега сарафинът ще излезе, няма да намери кесията и ще започне да бие неволницата. Значи не си направил работа, за която да те хвалим! Щом наистина си толкова ловък, спаси момичето от бой!

— Ако е пожелал Аллах — казал крадецът, — хем ще отърва момичето, хем ще си взема кесията!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че крадецът се върнал в къщата на сарафина и го заварил да измъчва девойката. Почукал на портата.

— Кой чука? — запитал сарафинът.

— Аз съм калфата на твоя съсед на пазара! — отговорил крадецът. — Господарят ми каза да ти кажа: „Ти да не си променил навиците си? Как може да оставиш кесия като тази до дюкяна, да тръгнеш и да я забравяш?“ Ако той не я бе видял и запазил, пиши я похарчена!

Показал кесията и сарафинът възкликнал:

— Това е моята кесия! Същата е!

Протегнал ръка да си я вземе, но крадецът рекъл:

— А, не, за бога, няма да ти я дам, докато не подпишеш разписка и не сложиш печат, че си я получил!

Сарафинът влязъл в къщата да напише разписката, но крадецът си тръгнал, а неволницата се отървала от наказание…

Приказка за жената с отсечените ръце

Разказват също, че един цар на царете казал на поданиците си:

— Който от вас даде милостиня, ще му отсека ръката!

Хората започнали да се въздържат да дават милостиня. Но се случило така, че един просяк, измъчван от глад, отишъл при една жена и помолил:

— Дай ми нещо!

— Как ще ти дам, щом царят отсича ръката на всеки, който даде милостиня! — отговорила тя.

И все пак, когато той помолил пак в името на Аллаха, тя се осмелила да му даде две питки хляб. Вестта за това стигнала до царя, той наредил да й отсекат двете ръце и тя се прибрала саката у дома.

След известно време царят казал на майка си:

— Искам да се оженя!

— Тук наблизо живее жена, по-хубава от която не може да се види на света, ала има голям недостатък — тя е без ръце! — отговорила майката.

— Искам да я видя! — настоял царят.

Майката я довела при него и когато той я зърнал, начаса я харесал, оженил се за нея и тя заживяла в харема му. Това била същата жена, която била дала на просяка двете питки.

Когато царят се оженил за нея, другите му жени й позавидели, написали му писмо и я наклеветили, че е разпътна. А тя по това време му родила син. Царят наредил на майка си да я отведе в пустинята и да я изостави там. Майката изпълнила повелята му и се върнала. Жената заплакала. Вървяла, що вървяла, детето висяло на шията й. Минала край поток, коленичила, за да се напие, че била много жадна. Но когато се навела, детето паднало във водата. Седнала жената и горчиво заоплаквала детето си. Наблизо минали двама души и я запитали:

— Защо плачеш?

— Детето ми падна във водата!

Двамата мъже се помолили на Аллах и водата докарала детето при майката живо и здраво.

— Искаш ли Аллах да ти върне ръцете? — запитали те.

— Как да не искам! — отговорила жената.

И те пак се помолили на Аллах и ръцете й се върнали на мястото си по-здрави от преди. После те запитали жената:

— А ти знаеш ли кои сме?

— Аллах най-добре знае! — отговорила тя.

Тогава двамата мъже рекли:

— Ние сме онези две питки, които ти даде на просяка и заради които царят ти отсече ръцете! Възхвали Аллаха, който ти върна и сина, и ръцете!

И тя възхвалила и прославила всевишния Аллах…

Приказка за Харун ар-Рашид и Бен Кариби

Разправят също, че една нощ емирът на правоверните Харун ар-Рашид рекъл на везира си Джаафар:

— Тази нощ ми се стегна душата! Какво да правя? — а в това време Масрур стоял пред него и се хилел. — На какво се хилиш? — креснал му халифът. — На мен ли се присмиваш, или си полудял?

— За бога, не, о, емир на правоверните! — отговорил Масрур. — Направих това не по своя воля! Вчера излязох пред двореца, стигнах до брега на Тигър и видях там събрали се хора и някакъв човек, който ги разсмиваше. Казва се Бен Кариби. Спомних си негови думи, та ме напуши смях. Моля те, прости ми!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът наредил на Масрур:

— Да ми доведеш този човек начаса!

Излязъл бързо Масрур, намерил Бен Кариби и му рекъл:

— Идвай веднага при емира на правоверните! Но при едно условие… Щом той ти подари нещо, ти ще вземеш четвъртинка, а останалото ще е за мен!

— Нека да е наполовина! — настоял човекът.

— А, не! — възразил Масрур.

— Тогава нека на тебе да е две третинки, а на мене — една!

С големи усилия Масрур се съгласил на това. Влязъл Бен Кариби при халифа и го поздравил, както се полага.

— Ако не ме разсмееш, ще те ударя три пъти ей с тази торба! — казал халифът.

„Абе то ще е по-добре да ме удари с тази торба, отколкото с камшик!“, си помислил човекът, защото си въобразявал, че торбата е празна. Започнал да му приказва смешки, които разсмиват и най-гневните, казал някакви остроти, но емирът на правоверните дори не се усмихнал. Бен Кариби затреперил, изплашил се.

— Сега си заслужи боя! — казал халифът.

Грабнал торбата и го ударил отзад. Но в нея имало четири едри чакъла, всеки тежал по два ратла. Ударът попаднал по врата му, той изкрещял високо, спомнил си за условието с Масрур и викнал:

— Прощавай, емир на правоверните, но нека ти кажа две думи!

— Казвай! — запитал Харун ар-Рашид.

— Масрур ми постави условие! — казал Бен Кариби. — Договорихме се, че една третина от дара, който ще получа от халифа, ще бъде за мене, а двете третини — за него! С голям труд се съгласи на това! Сега моята награда е бой! Този удар беше моят дял, останалите два са за него! Аз си взех моето, а той, ето го къде е застанал — дай си му неговия дял!

Халифът се разсмял, викнал Масрур до себе си и го цапардосал веднъж с торбата, а той му викнал:

— О, емир на правоверните, достатъчно ми е и едната третинка, дай на него останалото, не го ща!

Още по-силно се разсмял халифът и наредил да дадат и на двамата по хиляда динара. Те си отишли предоволни от халифския дар…

Приказка за Абдул Рахман Мароканеца, с прякор Китаеца

Разказват също, че някакъв мароканец пропътувал много страни и веднъж съдбата го довела на някакъв остров. Когато се върнал в страната си, донесъл от там тръба от перо на птицата Рух, докато тя още не се била измъкнала от яйцето. Тази тръба била куха и събирала девет меха вода. Дължината на крилото при излюпването на пилето била хиляда баа.

Този човек се казвал Абдул Рахман Мароканеца, но бил известен и с прякора Китаеца, защото често ходел в тази страна. Много чудесии разказват за него, ето и една от тях.

Веднъж, като плавал по Китайско море с дружина, видели далечен остров. Наближили и хвърлили котва. Слезли да натоварят вода и дърва, носели брадви, въжета и ножове. Видели насред острова голямо бяло блестящо кубе, високо сто лакътя. Доближили го и разбрали, че е яйце на птицата Рух. Заудряли го с брадви, камъни и дървета. Кората му била като здрава скала, но накрая от нея изпаднало самото пиле. Заскубали перата от крилете му и това им се удавало само с общи усилия, макар че още не били съзрели. После взели колкото могли от месото му и го отнесли с тях. Насекли перата като тръби. Вдигнали платната и пътували цяла нощ до изгрев-слънце — вятърът бил добър и корабът се движел бързо.

Но ето че се задала птицата Рух. Била огромна като буреносен облак. В ноктите й — скала като планина, много по-голяма от самия кораб. Тя го настигнала и метнала скалата върху него. Той плавал бързо и я изпреварил, тя рухнала в морето и вдигнала огромна вълна, която хвърлила хората в ужас. Аллах ги спасил от гибел. Сготвили онова месо и го изяли. Сред пътниците имало няколко белобради шейхове. Когато се съмнало, брадите им били почернели. Впоследствие никой от хората, които били хапнали от това месо, дори не посивял. Казват, че причината да върнат младостта си била в това месо.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Приказка за Иса бен ар-Рашид и неволницата Киррат ал-Айн

Иса, син на Харун ар-Рашид и брат на Маамун, пожелал да си вземе за жена Киррат ал-Айн, която била неволница на Али бен Хишам Абул Хасан, но с никого не споделил тайната си, защото се притеснявал, пък и бил порядъчен мъж. Все се стараел по всякакъв начин да я купи от господаря й и все не успявал. Накрая търпението му се изчерпало, влязъл при Маамун и му рекъл:

— О, емир на правоверните! Ти би трябвало да проверяваш своите приближени, да видиш кой не си гледа работата, да отделиш достойните от недостойните и всеки да заеме заслуженото си място!

По този начин Иса искал да посети някак си дома на господаря на Киррат ал-Айн и да поседи до нея.

— Правилно си го намислил! — рекъл Маамун.

Наредил той да приготвят кораба „Таяр“. Двамата братя се качили заедно с няколко души от царската свита. Първият дворец, който посетили, бил на Хамид Тауил ат-Тауси. Влезли точно когато бил най-неподготвен. Поседели малко, той им поднесъл ястие от солено месо. Маамун не докоснал нищо, а Иса му рекъл:

— О, емир на правоверните! Дошли сме в този дом, когато стопанинът му не ни е очаквал и не е бил подготвен. Хайде да отидем на място, което е подготвено!

Отишли в дома на Али бен Хишам. Той ги посрещнал от щедро по-щедро, въвел ги в гостната, където подът, таванът и стените били облепени с разноцветни мраморни плочи, по тях — издялани гръцки украси с многобройни инкрустации. Поседял Маамун и рекъл:

— Подай нещо за хапване!

Начаса донесли сто вида ястия от кокошки и други птици и още — разни попари, студени и топли меса. Изнесли студено вино, примесено с плодни и други аромати, в златни, сребърни и порцеланови съдини.

— Ей, Абул Хасан! Я да чуем сега някоя весела песен! — рекъл халифът.

Али бен Хишам наредил да доведат певиците. Десет слуги подредили десет златни кресла. Влезли десет неволници, хубави като цъфнали градини, в дрехи от черно кадифе, а на главите им — златни коронки…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че неволниците седнали в креслата и запели различни песни. Огледал Маамун една от тях, харесали му външният й вид и държанието й и я запитал:

— Как се казваш, неволнице?

— Казвам се Суджах, о, емир на правоверните!

— Попей ни, Суджах!

Неволницата засвирила и запяла:

Оттеглям се — два лъва на гости са дошли!

Как искам да се скрия от ноктите им зли!

           Покорен ми е мечът, обича ги сърцето,

           но се боя от уроки на врагове проклети!

— Хареса ми как пееш! От кого са тези стихове[1]? — запитал Маамун.

— От Амру бен Муадди Кариб аз-Зубейди! — отговорила тя. — А песента се казва „На храма“!

Отишли си тези неволници, влезли десет други, те запели други песни. Изгледал Маамун една от тях, сякаш от мрамор издялана, и я запитал:

— Как се казваш, неволнице?

— Забия, о, емир на правоверните! — отговорила тя.

— Попей ни, Забия!

И тя извисила глас:

Тополки във коприни, богато натъкмени,

капани за газели очакват ви в хареми!

— От кого са тези стихове? — запитал Маамун.

— От Джарир! — отговорила тя. — А музиката е стъкмена от Ахмед бен Сурейдж!

Отишли си тези неволници, появили се нови десет. Те изпели няколко песни. Изгледал Маамун една като слънце в ясен ден и я запитал:

— Как се казваш, неволнице?

— Фатин, о, емир на правоверните! — отговорила тя.

— Попей ни, Фатин!

Тя засвирила, изпяла една песен.

— А от кого са тези стихове, Фатин? — запитал халифът.

— От Айдди бен Зейд, а мелодията е от древността!

Накрая халифът поискал да си тръгне с кораба си, а Али бен Хишам му рекъл:

— О, емир на правоверните! Имам аз една неволница, купих я за десет хиляди динара и искам да я покажа. Ако тя зарадва Иса и той я хареса — нека да е негова, пък ако ли не — поне ще чуете песен и от нея!

— Доведете я! — разпоредил халифът.

Довели неволницата. Била гъвкава като вейка, на главата й — корона от червено злато, дрехата й — обсипана с бисери и скъпоценности. Вървяла като страхлива газела. Седнала в креслото…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато видял неволницата, Иса загубил ума и дума, побледнял.

— Какво ти е, Иса? Защо се промени така? — запитал Маамун.

— Понякога ме обхваща такава слабост, о, емир на правоверните!

— Познаваш ли тази неволница отпреди?

— Нима може луна да бъде скрита?

— Как се казваш, неволнице? — обърнал се Маамун към нея.

— Киррат ал-Айн, о, емир на правоверните! — отговорила тя.

— Попей ни, Киррат ал-Айн!

И неволницата запяла:

Отива си, избяга любовта!

Тя тръгва призори, дори в нощта!

        Хаджии в шатри свилени я скриха,

        с коприни тежки бързо я покриха!

— Аллах да те възнагради! А от кого са тези стихове?

— От Дибил ал-Хузаи, а мелодията е от Зарзур ас-Сагир!

Загледал се Иса в нея и хлъцнал.

— О, емир на правоверните, ще позволиш ли да изпея още една песен? — запитала тя.

— Пей каквото ти се иска! — отговорил Маамун.

Тя опънала струните и запяла:

Ако те той харесва, ако го ти харесваш,

не скривай любовта си, а я показвай с песен,

        пък нека да говорят клеветници лъжливи,

        пък нека крият завист чрез думи най-красиви!

Уж близостта от обич ненужно ни вълнува

или раздяла дълга уж болката лекува,

        но всичките лекарства, събрани по земята,

        не ще да излекуват те любовта в душата!

Раздяла? Не!… Но близост?… От близост полза няма,

кога в душата няма я любовта голяма!

Когато неволницата спряла да пее, Маамун се качил на „Таяр“, но Иса се позабавил. Той си бил взел Киррат ал-Айн, бил я отвел у дома и сърцето му се отпуснало.

Ето колко щедър е бил Али бен Хишам!…

[1] Този и следващите пасажи целят да потвърдят историческия факт, че Маамун е бил високообразован и покровител на науките и изкуствата — бел.прев. ↑

Приказка за момъка, неволницата и Абдуллах бен Муаммар

Разказват, че някакъв момък от Басра си купил хубава неволница. Гледал си я, изучил я от добре по-добре и много я обичал. Похарчил цялото си имане за веселби с нея, нищо не му останало и изпаднал в голяма бедност.

— Господарю! — рекла му веднъж тя. — Ти имаш нужда от пари! За тебе ще е по-добре да ме продадеш, отколкото да остана при тебе, когато и ти няма какво да ядеш!

Натежало му на момъка, но се съгласил. Извел я на пазара и чрез посредник я предложил на емира на Басра, който се казвал Абдуллах бен Муаммар ат-Тини. Харесала му тя и той я купил за петстотин динара. Но когато господарят й прибрал парите и понечил да си тръгне, неволницата заплакала и изпяла следния куплет:

Честито ти парите, които ти заключи,

          а мен остави само с тъга и мисли тежки.

Душата утешавам — тя с малко се научи,

          но пък за него моля обилие безбрежно!

Господарят й въздъхнал тежко и изпял следните стихове:

Измисли ти самичка таз жестока хитрост дива!

Прости ми! Чувствам — мъка се във думите ти скрива!

        Аз тръгвам, заминавам… Но споменът остана

        и във сърцето мисъл горчива е изляна.

        И няма вече срещи — остава ни страдание!

Прощавай! Нежни срещи от днеска ще зависят

от Бен Муаммар, само добро той да поиска!

Абдуллах бен Муаммар чул стиховете им, усетил мъката им и възкликнал:

— За бога, няма аз да стана причина за раздялата ви! Човече, вземи и парите, и неволницата си, пък дано Аллах ти даде щастие с нея! Трудно е да бъдат разделени двама, които живеят в съгласие!

Двамата целунали ръката му, отишли си и останали заедно до деня, когато ги разделила смъртта! Хвала на Онзи, който не може да бъде достигнат от нея!

Приказка за Муталаммис и жена му

Разказват, че Муталаммис избягал от двора на Нуаман бен Мундер. Нямало го дълго и помислили, че е умрял. А имал хубава жена на име Амима. Близките й настоявали да се омъжи повторно, но тя отказвала. Множество сватовници идвали да я искат и накрая я принудили пряко волята й да я омъжат за някой от нейното племе. Но тя много обичала мъжа си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато настъпил денят, в който Амима трябвало да се омъжи, се върнал съпругът й Муталаммис. Чул той в махалата свирене на мизмари и думкане на барабани и разбрал, че някъде има сватба. Запитал едно момче кой се жени, и то отговорило:

— Амима, жената на Муталаммис! Ще я омъжват!

Муталаммис се изхитрил да се вмъкне с женски дрехи в женската стая. Видял жена си на високо кресло, въздиша дълбоко и пее:

И тази моя песен не дава ми покой!

Къде си, Муталаммис, къде си, мъжо мой?

Муталаммис бил голям поет и отговорил със стих:

Наблизо съм до тебе, любима ми Амима!

Страстта ми ме убива, щом на света те има!

Чул отнякъде младоженецът този разговор в стихове, влязъл бързо при двамата и казал на свой ред:

— Добро очаквах, то изчезна, скри се в мигновение, пак съберете своя дом след дългото търпение!

Оставил ги и си отишъл. А Муталаммис живял с жена си щастливо и честито, доволно и богато, докато не ги разделила смъртта.

Приказка за мелничаря и жена му

Разправят също, че някакъв човек си имал мелница и магаре, което въртяло мелничния камък. Имал и зла жена. Той я обичал, а тя го мразела, харесвала си един съсед, който пък я ненавиждал. Веднъж насън мъжът чул глас:

— Иди и копай под кръга, в който се върти магарето! Там ще намериш съкровище!

Мелничарят споделил за чутото с жена си, като й наредил да пази тайна. Тя пък го разказала на съседа, като се надявала да смекчи сърцето му, а той й обещал да я посети през нощта. Дошли посред нощ, копали на посоченото място и открили съкровището. Съседът го измъкнал и рекъл:

— Какво ще правим сега с това?

— Ще си го разделим поравно! — отговорила тя. — Ти ще се разделиш с жена си, а аз ще направя нещо, за да ме остави мъжът ми! После ще се ожениш за мене! Тогава цялото богатство ще си остане у нас двамата!

— А да не би дяволът да те подмами и да вземеш някой друг! — възразил съседът. — Златото в една къща е като слънце посред бял ден — всякой посяга да се сгрее с него! По-добре ще е всичко да остане у мен, пък ти, като се разделиш с мъжа си, ще дойдеш при мен!

— И аз се боя от същото! — рекла тя. — Не ти давам моя дял от парите!

Омразата заставила съседа да я убие и той я хвърлил в дупката, където било съкровището. Но утрото вече се сипвало, нямал време да я зарови, взел парите и избягал.

Мелничарят се събудил и не намерил жена си. Влязъл в мелницата и впрегнал магарето. То тръгнало, но спряло. Заудрял го мелничарят, но то не тръгвало, защото се бояло от мъртвата жена пред себе си. Мелничарят не знаел защо е спряло, извадил ножа си и го мушнал в хълбока, но то пак не мръднало. Ядосал се, мушнал го пак, този път в слабините, и то рухнало мъртво.

Вече се било съмнало и едва тогава той видял, че жена му и магарето са мъртви — тя лежала на мястото, където било съкровището. А това станало само защото той бил споделил тайната с жена си!…

Приказка за глупака

Разправят също, че някакъв глупак си вървял по пътя, държал поводите на магарето си и го влачел след себе си. Видели го двама хитреци и единият рекъл на другия:

— Аз ще взема магарето на този човек!

Пристъпил зад магарето, снел му тихомълком юздата, дал го на приятеля си, сложил юздата на собствената си глава и тръгнал зад глупака. Обърнал се той и видял, че юздата е на главата на човек.

— Ти какво си? — запитал той.

— Аз съм твоето магаре и историята ми е една чудесия! — отговорил хитрецът. — Имах праведна стара майка. Един ден се върнах пиян у дома и тя ми каза: „Синко, покай се пред всевишния Аллах за този грях!“ Грабнах една тояга и я ударих. Тя ме прокълна и Всевишният ме превърна в магаре. Така попаднах в ръцете ти. Но сигурно днес сърцето на майка ми се е смилило, помолила се е и Аллах ми върна човешкото лице!

— Ти, братко, трябва да ми простиш за всичко, което правех с тебе, когато те възсядах и те впрягах! — възкликнал глупакът.

Пуснал го да си ходи и се върнал у дома, изгубил ума и дума от вълнение.

— Къде е магарето? — запитала жена му.

Глупакът й разказал какво било станало с магарето. После постоял няколко дни без работа, но накрая тя му викнала:

— Докога ще стоиш без работа вкъщи? Я иди на пазара, купи ново магаре, за да има с какво да ни вадиш хляба!

Отишъл човекът на пазара и що да види — магарето му изложено за продан! Познал го, пристъпил към него, навел се над ухото му и прошепнал:

— Горко ти, проклетнико! Сигурно пак си започнал да пиеш и да биеш майка си! Но, за бога, за нищо на света вече няма да те купя!

Оставил го и си тръгнал по пътя…

Приказка за хаджията и старицата

Разправят, че един хаджия заспал и когато се събудил, не намерил и следа от кервана с останалите хаджии. Тръгнал без път, заблудил се. Забелязал някаква шатра. Пред нея седяла стара жена, до нея спяло куче. Приближил се и я помолил за нещо за ядене.

— Иди в онази долина! — посочила тя. — Там има змии, хвани си някоя, изпечи я и я изяж!

Човекът бил много гладен и ял, както го посъветвала старицата. После ожаднял, поискал от старицата вода да си пийне, а тя рекла:

— Ей там има изворче, иди и пий!

Отишъл човекът до изворчето и открил, че водата му е горчива, но тъй като нямал какво друго да пие, а и жаждата му го мъчела, пил. Върнал се при старицата и рекъл:

— Чудна работа, бабо! Седиш си на това място, живееш, без да мръднеш, ядеш тази храна, пиеш тази вода!

— А как е във вашата страна? — запитала старицата.

— В нашата страна има широки просторни дворове, сладки зрели плодове, обилни сладки води, прекрасни храни, тлъсти меса, много овце, такова можеш да видиш само в рая!

— Но ти ми кажи имате ли си султан да ви притиска с властта си, да сте все в ръцете му, ако обвини някого — да вземе имането му, ако пожелае — да ви изгони от домовете или да ви изтръгне от корен? — попитала старицата.

— Имаме го, как да го нямаме! — отговорил човекът.

— Тогава храната ми е добра и животът ми е приятен! — рекла старицата. — Приятните удоволствия, съчетани с гнета и игото, са смъртоносна отрова. А когато човек живее свободно, това е сигурна противоотрова. Основата на благоденствието са здравето и спокойствието! А те се пораждат от справедливостта на султана! Не е правилно всеки султан да вселява страх така, че поданиците му да се боят от него! В наше време султанът иска по-голяма власт, желае хората да се боят, защото те не са като някогашните! В наше време са на власт достойните за порицание! Големите приказки са признак за слабоумие и глупост, те пораждат омраза и вражда! Ако онзи, който е станал султан, не всява страх, това ще доведе страната му до разруха. Казано е в една пословица: „Насилието на един султан може да трае и сто години, но за насилието на хората един срещу друг и година е много!“ Щом хората се отклонят от правия път, Аллах им слага начело жесток цар. В летописите се говори, че на Хаджадж бен Юсеф му занесли писание, в което пишело: „Бой се от бога и никога не гнети божиите твари!“ Той се качил на минарето и извикал с висок глас: „Хора, всевишният Аллах ми е дал власт над вас заради вашите грехове! Ако не съм аз — ще имате друг, още по-жесток, още по-лош, както е казал поетът:

На Аллах ръката щом там се стовари —

значи гнета ние сами си го правим!“

Гнетът се бои от злината, справедливостта е най-праведното дело и нека молим Аллах да се смили над нас!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ТРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Приказка за овчаря и отшелника

Разправят, царю честити, че в някаква планина живял овчар с дълбока вяра и остър ум. Пасял си овцете и се препитавал с млякото и вълната им. Нищо не смущавало щастието му, а бог приемал молитвите му.

Случило се веднъж да се разболее силно и влязъл в една пещера сред скалите. През деня овцете му пасели по поляните, а вечер се прибирали в пещерата. Прищяло се на Аллах да постави овчаря на изпитание. Изпратил при него ангел, който му се явил в образа на жена хубавица. Тя приседнала до постелята му. Видял я до себе си, събудила се плътта му и той рекъл:

— Жено, какво те е довело тук? Нямаш работа при мене и между нас няма нищо общо!

— Човече! — отговорила тя. — Нима не виждаш моята хубост, нима не усещаш как ухая! Нима не знаеш какво правят мъжете с жените! Какво ти пречи и ти да прекараш добре с мен?

— Нямам такова желание! — възкликнал овчарят. — Ти си подла измамница! Колко злини си скрила под хубостта си? Колко праведни души си отклонила от правия път, а после те, наказани, са съжалявали! Махай се, съблазнителка такава!

Той хвърлил абата си върху лицето й, за да не го гледа, и почнал да повтаря името на Аллах. А ангелът, като видял колко е праведен, отлетял към небесата.

Недалеч от пещерата имало селце. Там живеел един праведен мъж, но двамата не се познавали. Привидяло му се, че някой му говори насън:

— Недалече от тебе, в тази и тази пещера живее един праведен човек! Иди при него и изпълнявай повелите му!

На съмване той тръгнал към пещерата на овчаря. Но горещината го налегнала и той спрял под едно дърво, край което течал бистър извор. Седнал да си почине. А при извора дошли птици и зверове да пият вода. Щом видели седналия до него човек, те се разбягали, а той си помислил: „Дойдох да си почина, а ги разтревожих! Заради мене те побягнаха от водата си и тревата си! С моята почивка им нанесох вреда!“ Станал и въздъхнал дълбоко.

Стигнал до пещерата, влязъл при овчаря, прегърнал го и заплакал.

— Какво те е довело до това място, където друг човек не е влизал? — запитал овчарят.

— Видях насън как някой ми го описа и ми нареди да дойда при тебе! — отговорил отшелникът.

С помощта му овчарят бързо оздравял. Праведникът останал да живее при него в планината. Там упорито и достолепно двамата оказвали почит на Аллах. И така живели и се молели, чужди на всякакво желание за богатство и дом, докато ги настигнало предначертаното. Това е приказката за тях!…

Приказка за Харун ар-Рашид и арабската мома

Разправят също, че един ден Харун ар-Рашид се разхождал заедно с Джаафар Бармаки и видял няколко моми да си наливат вода. Отбил се към тях да пийне. Една от момите се обърнала към двамата и изпяла:

Любими, наведи се, погледни ме, като спя,

   че огънят пламтящ в плътта ми да угасне!

Ръката ти под моето възглаве е стрела!

   Видях те! Но дали ще имам вечно с тебе щастие?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът харесал хубостта и красноречието на момата и я запитал:

— Благородна девойко, тези думи сама ли ги измисли, или от друг си ги научила?

— Мои са си! — отговорила тя.

— Ако ми казваш истината, сега трябва да запазиш смисъла, но да кажеш същото с други думи!

И тя рекла:

Любими, наведи се и погледни ме в дрямка,

   че огънят пламтящ в сърцето да заглъхне.

Ръката ти под мене на мъката е сянка!

   Видях те — но дали от скръб ще ме измъкнеш?

— Последното си го откраднала от някого!

— Не, мое си е! — настояла тя.

— Добре! Запази отново смисъла и смени думите!

И тя запяла:

Любими, наведи се и виж ме как почивам,

          че пламъкът горящ в сърцето да загине!

Ръката ти под мене безсъница е жива!

          Видях те! Но за тебе какъв ли смисъл има?

— Не, последното си го откраднала! — настоял халифът.

— Не, мое си е! — отново твърдяла тя.

— Тогава хайде отново запази смисъла и смени думите!

И тя отново запяла:

Любими, наведи се и виж ме как те чакам,

          и огъня задавящ в душата да задавиш!

В ръката ти под мене сълзите са печални!

          Видях те! Ще те видя отново! Но кога ли?…

— От коя махала си? — запитал той.

— От средния дом, който е с колона на върха! — отговорила тя.

Разбрал Халифът, че е от благороден дом.

— А ти от коя конюшня си? — запитала го тя.

— Аз съм от дървото, което раздава плодове на всички! — отговори Харун ар-Рашид.

Разбрала момата кой стои пред нея, целунала земята и рекла:

— Аллах да ти помага, емир на правоверните! Прибрала се тя у дома заедно с останалите моми.

— Трябва да я взема за жена! — казал халифът на Джаафар.

Отишъл везирът при бащата на момата и му казал:

— Емирът на правоверните иска дъщеря ти за жена!

— С любов и желание! — отговорил той. — Аз дарявам тази неволница на нашия владетел, емира на правоверните!

Приготвил я, пратил я на халифа, той я взел за жена. Тя станала една от любимките му. А на баща й дал блага, които го въздигнали над останалите.

Но ето че баща й отпътувал в лоното на Всевишния. Халифът научил новината и влязъл тъжен при нея. Щом забелязала тъгата по лицето му, тя отишла в стаята си, съблякла богатите дрехи, облякла се в траур и казала, че ще приеме съболезнования.

— Каква е причината? — запитали я.

— Баща ми умря! — отговорила тя.

Отишли при халифа и му казали какво прави жена му. Той отишъл при нея и запитал:

— Кой ти съобщи тази новина?

— Лицето ти, емир на правоверните! — отговорила тя. — Откакто живея с тебе, за пръв път те видях така тъжен! А се боях само за баща си, защото е възрастен! Ти да си ни жив!

Очите на халифа се напълнили със сълзи и той й изразил съчувствието си. Така тя заживяла в тъга. Накрая всички тях ги прие лоното на Аллах!…

Приказка на Асмаи за жените и техните стихове

Разправят също, че една нощ Харун ар-Рашид много се изпотил, станал от постелята си, разходил се из стаята, но на душата му все било тягостно. На разсъмване той наредил:

— Доведете ми Асмаи! — появил се Асмаи, халифът го поздравил и рекъл:

— Асмаи, искам да ми разкажеш най-забавното от всичко, което си чувал за жените и техните стихове!

— Много неща съм слушал, но двустишията на три девойки ме плениха! — отговорил Асмаи.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът рекъл на Асмаи:

— Разкажи ми за стиховете на тези три девойки!

И Асмаи заразказвал:

Ти знаеш, о, емир на правоверните, че цяла година съм живял в Басра. Един ден ми стана много горещо, потърсих местенце да си почина и забелязах наблизо веранда в градина за почивка подметена, с врата отворена, земята с вода напръскана, в нея — дървена скамейка, а от околните прозорци лъха на мускус. Влязох, седнах на скамейката и реших да си подремна. Тогава чух нежен глас на неволница, който каза:

— Сестри, хайде да заложим триста динара! Всяка от нас ще каже по едно двустишие и онази, която съчини най-звучния стих, ще ги спечели!

Съгласиха се и трите и най-голямата произнесе следното двустишие:

Тъй хубаво ми бе! Насън видях го, че пристигна!

Но още по-добре било би той будна да ме стигне!

Средната произнесе следното двустишие:

Насън дойде не той, желаният! То бе мечтата ти!

„Здравей! — й казах. — И постой! Добре си ми дошла ти!“

Накрая и третата, най-малката, каза своето двустишие:

Аз всяка нощ насън го виждам! Той толкова е близко!

На мускус ложето ухае… До себе си го искам!…

Казах си: „Все стихове за пример — добре са ги съчинили!“ Понечих да си тръгна, но вратата се отвори и излезе неволница.

— Поседни, шейх! — каза тя.

Отпуснах се отново на скамейката. Тя също седна и ми подаде лист хартия.

— Шейх, Аллах да продължи живота ти! — заговори тя. — Ние сме три сестри, сложихме залог от триста динара и условието ни е да ги вземе онази, която съчини най-хубавото двустишие! Тебе те обявявам за съдия!

— Дай ми дивит и перо! — помолих аз девойката.

Тя донесе посребрен дивит и позлатени пера и аз написах следните стихове:

Това е разказ за девойки, които са ми близки,

и в труден избор всяка аз да надделее исках!

                Във ранна утрин три звездици насън любим видяха,

                той появи се като призрак, дълбоко като спяха.

В постелята си всяка прелест видя ги отдалече —

(което наяве не могат — насън не скриват вечер)!

                На стихове избраха те играта благодатна —

                да изразят в слова изящни кое насън видяха.

Започна първата да шепне слова прекрасни, чудни —

изляха се във стих най-нежен вълшебните й думи:

                „Тъй хубаво ми бе! Насън видях го, че пристигна!

                Но още по-добре било би той будна да ме стигне!“

Тя свърши, тайната й скри се в престорена усмивка.

Въздъхна средната, изля и тя чувствата във стиха:

                „Насън дойде не той, желаният! То бе мечтата ти!“

                „Здравей! — й казах. — И постой! Добре си ми дошла ти!“

Най-малката за миг събра в стиха си мисли чудни

и бързо, чисто ги изля в най-сладки нежни думи:

                „Аз всяка нощ насън го виждам! Той толкова е близко!

                На мускус ложето ухае… До себе си го искам!…“

Аз стиховете чух, а после прочетох ги с наслада,

присъдата си произнасям и истината казвам:

                На малката отсъждам аз наградата богата!

                Не само че видях — усетих на мускус аромата!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ЧЕТИРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Асмаи:

* * *

Подадох листчето на неволницата. Тя го взе и влезе в дома. Чух пляскане с ръце, песни, шум. Понечих да си тръгна, но неволницата ми викна:

— Поседи, Асмаи!

— Кой ти каза, че съм Асмаи? — запитах аз.

— Познахме го по стиховете!

Вратата се отвори и излезе първата неволница, в ръцете й — поднос с плодове и сладкиши. Хапнах от плодовете, подсладих се, благодарих й, понечих да си тръгна, но вдигнах поглед и видях розова ръка в жълт ръкав, изпод фереджето — лицето свети като луна. Тя държеше кесия с триста динара.

— Това е мое, дарявам ти го заради добрия избор! — каза най-малката…

* * *

— А ти защо отсъди наградата на нея? — запитал Харун ар-Рашид.

— О, емир на правоверните! — отговорил Асмаи. — Най-голямата каза, че любимият я посетил насън, но всичко е неясно, тя го свързва с редица условия, които може да бъдат, а може и да не бъдат! Средната е била докосната насън от видение, тя само го поздравява. А малката вижда сън наяве, тя усеща в него въздишката, която е по-сладка от мускус, той е до нея, докосва я, най-близък й е!

— Прав си, Асмаи! — казал Харун ар-Рашид и му платил за хубавия разказ триста динара — колкото му дала и девойката…

Приказка за бедуина, неговия съперник Маруан бен Хакам и халиф Муауия

Разправят също, царю честити, че емирът на правоверните Муауия един ден седял пред прозореца на двореца си в Дамаск. Стаята била отворена към четирите посоки, за да влиза ветрец, но денят бил горещ, пладнешки зной. Видял на улицата човек, който вървял бос и от горещината подскачал по камъните. Той казал на свитата си:

— Дали всемилостивият Аллах е създал нещо по-мъчително от това човек да върви бос по камъните в такова време. За бога, ако този идва при мене, ще го приема, а ако е обиден — ще въздам справедливост! Ей, слуга, иди при портата и ако този бедуин иска да влезе при мене, нека влезе!

— Какво искаш? — запитал слугата бедуина.

— Да вляза при емира на правоверните! — рекъл той.

— Тогава влез!

Влязъл бедуинът и поздравил халифа…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Муауия запитал бедуина:

— Откъде си, човече?

— От бени тамим! — отговорил той. — Дошъл съм да се оплача и да помоля за помощта ти!

— От кого ще се оплачеш?

— От Маруан бен Хакам! — и добавил:

Муауия силен, справедлив, достоен,

благороден, умен и благопристоен!

                Търся правосъдие в рамките законни,

                че беда ме стигна и смъртта ме гони!

Враг жесток отне ми жена и богатство,

раздели ме с близки… И в твоето царство

                от смърт се спасявам… Макар не успяха

                преди — той пак иска душата ми плаха!

Пламнал огън в душата на Муауия и той викнал:

— Братко, разкажи ми какво ти се е случило!

И бедуинът заразказвал:

* * *

О, емир на правоверните! Имах си съпруга, тя ме обичаше, пред очите ми бе светло, на душата ми бе леко! Имах и стадо камили — те ми бяха опората! Но една година така се случи, че измряха и камилите, и конете, а аз останах без нищо! Когато баща й узна каква беда ме е стигнала, той си я взе и ме изгони. Отидох при твоя пълномощник Маруан бен Хакам. Той извика баща й и го запита за мене.

— Нито го знам, нито го познавам! — отговори му той.

— Нека емирът нареди да доведат жената и да я запитат дали думите на баща й са верни! — възкликнах аз.

Изпрати емирът да доведат неволницата, начаса си я хареса, прати ме в затвора и казал на баща й:

— Даваш ли ми я за жена? Ще ти платя хиляда динара, още десет хиляди дирхама и ще я освободя от брака й с този бедуин!

Съгласил се бащата. Извика ме пак Маруан, изгледа ме като разярен лъв и викна:

— Ей, бедуин, я се разведи с тази жена!

— Няма да се разведа! — отговорих аз.

Той нареди да ме измъчват. Тежки бяха тези мъки. Накрая разбрах, че не мога да направя нищо друго, освен да се разведа. Направих го, но той пак ме върна в затвора. Останах там, докато мине иддата. Ожени се за нея и ме изгони. Ето ме сега при тебе, да търся помощ и спасение!…

* * *

Бедуинът затреперил, зъбите му загракали, той паднал в несвяст и се заувивал като недоубита змия. А Муауия викнал:

— Как смее Бен Хакам да притеснява мюсюлманите и да посяга на харемите им!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Муауия, поискал да му донесат дивит и перо и написал на Бен Хакам: „Научих, че си се изправил срещу народа си! Онзи, който има власт, трябва да се откаже от прищевките си!

Горко ти! Сторил си огромен грях!

Аллах дано да те превърне в прах!

           Дойде при мене момък честен, страдащ,

           оплака се от теб! Нещастна младост!

И пред Аллах закле се в страшна клетва —

от вярата си той не се отметна!

           А щом така жестоко съгрешил си,

           ще смеля в прах аз костите ти гнили!

Ти разведи се със Суад, прати я нам

по Камит и по Наср бен Забиян!“

Запечатал писмото с печата си и го предал на двамата си най-верни стражи Камит и Наср бен Забиян, които изпращал с трудни задачи. Те го занесли на Маруан бен Хакам. Прочел го той, не можел да се противопостави на волята на халифа, затова се развел със Суад в присъствието на двамата халифски пратеници и я приготвил за път, като написал следното писмо да Муауия: „Емир на правоверните, не бързай да ме съдиш!

Да видим как обета си ти сам ще си изпълниш!

   Греха не бих извършил, то бе ми против воля!

   Не съм предател подъл! На колене те моля!

Сега и ти ще видиш туй светло безподобно, —

и ни човек, ни джин не са нему подобни!“

Пристигнали двамата пратеници при Муауия, прочел той писмото и казал:

— Май е прекалил с описанието на неволницата!

Наредил да му доведат жената и като зърнал прекрасното й лице, усетил, че такава хубост не бил виждал през живота си. Заговорил я и разбрал, че е сладкогласна и красноречива. Тогава наредил да доведат бедуина. Въвели го изтормозен и страдащ.

— Ей, бедуин! — заговорил го халифът. — Не се ли утеши вече, че са ти я взели? Ще ти дам вместо нея три неволници девици, за всяка от тях — по хиляда динара отгоре и всяка година ще ти изпращам достатъчно пари, за да станеш богат!

Задавил се бедуинът, дори на халифа му се сторило, че е умрял.

— Какво ти стана? — запитал той.

— Нищо не ми стана — лошото остана! — отговорил бедуинът. — Аз помолих от тебе защита срещу Бен Хакам, но кой ще ме защити от тебе? — и продължил със следните стихове:

Не ми отнемай мойто, повелител!

        Не търся помощ пак да гина в огън!

Повтарям ти — Суад е неделима

        и сутрин, вечер — все за мен е спомен!

Във вярата кълна се — тя е моя!

Без нея губя вярата, покоя!

За бога, дори халифството си да ми отстъпиш, няма да го взема! Искам си Суад!

— Но ти си се развел с нея! — рекъл Муауия. — И Маруан бен Хакам се е развел! Нека да й дадем избор — ако избере мене, ще я взема за жена, ако избере тебе — давам ти я!

— Така да бъде! — съгласил се бедуинът.

— Какво ще кажеш ти, Суад? — запитал халифът. — Кой ти е по-мил? Емирът на правоверните ли с неговия сан, величие, власт, пари и всичко, което би си поискала, или пък този бедуин с неговия глад и с бедността му?

Тогава тя пропяла следните стихове:

Макар в беди и глад, аз този си избрах!

Богати и всевластни — той е над всички тях!

                По-скъп е от велможа и по-велик от царя,

                дори да ме засипят с дирхами и динари!

За бога, о, емир на правоверните, аз няма да го изоставя! И както си делихме благодатта, ще бъда аз до него и в бедата!

Муауия наредил да донесат десет хиляди дирхама и ги дал на бедуина, който си взел жената и си отишъл…

Приказка на Исхак Мосулеца за неволницата и слепеца

Разправят също, че Исхак бен Ибрахим Мосулеца разказвал:

* * *

Една вечер си седях у дома. Бе зима, мъгливо време, дъжд се лееше като из ведро. Никой приятел не идваше, пък и аз в тези локви и кал не можех да отида при никого.

— Донеси ми нещо да убия времето! — рекох на слугата.

Той ми донесе ястия, но нямаше с кого да разделя трапезата. Спомних си за една неволница на един от синовете на Махди, която умееше весело да пее и свири, и си казах: „Ако тази вечер тя беше тук, щеше да ми поскъси скучната нощ!“ И точно тогава чух почукване на вратата и глас:

— Може ли да влезе приятен събеседник, който чака при вратата?

„Да не би желанието да е дало плод?“, помислих си и отидох при вратата. А там — същата моя позната в зелено наметало, увито около цялото тяло, на главата й — копринена кърпа, газила кал до глезени, всички гънки на дрехите й — мокри.

— Какво те води тук по това време? — запитах аз.

— Твой човек се яви при мене! — отговори тя. — Описа ми как се чувстваш, и побързах при тебе!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Исхак Мосулеца:

* * *

Учудих се на думите й, но не й признах, че никого не съм пращал да я вика. Само рекох:

— Така ми бе скучно, бях забравил кое време е! По-добре щеше да бъде аз да дойда при тебе!

Наредих на слугата да донесе леген с топла вода, за да я постопля, казах му да полее нозете й, наредих да донесат дрехи, тя ги облече. Поканих я да хапне, тя се нахрани и запита:

— А кой ще ни попее?

— Ами аз, госпожо! — отговорих.

— По-добре излез на улицата да намериш някой!

Излязох объркан — кого ще намеря по това време? И не щеш ли, видях по улицата да върви слепец, който опипваше земята с тоягата си и мърмореше:

— Аллах да не наказва онзи, на когото нося добро! Запея ли тук — няма да ме чуят, мълча ли — няма кой да ме оцени!

— Ти певец ли си? — запитах.

— Да! — отговори той.

Хванах го за ръка, въведох го у дома си, поканих го да хапне, той се нахрани, изпи и три чаши вино и запита:

— Ти кой си?

— Аз съм Исхак, синът на Ибрахим Мосулеца! — отговорих.

— Чувал съм за тебе и се радвам, че сега съм до тебе! Попей ми, Исхак!

Взех уда в скута си. Изпях нещо, после млъкнах.

— Ти, Исхак, почти си станал певец! — рече той. — А има ли тук някой, който да пее по-добре?

— Има една неволница! — отговорих.

— Нареди й да попее! — тя изпя нещо и слепецът каза: — Нищо не направи!

Тя гневно хвърли уда и каза:

— Ако можеш да изпееш нещо по-добро, давай!

— Дай ми уд с ръка не докосван! — каза слепецът.

Тя нареди на слугата да донесе съвсем нов уд. Той опъна струните му и засвири в ритъм, който не познавах, после запя:

Сърцето нощем се усамотява,

а времето за среща наближава!

           Очаквам думите познати-непознати!

           Дали любимият ще тропне на вратата?

— Този само за миг грабна сърцето ти! — прошепна тя.

— Попей още, човече! — обърнах се към слепеца.

Той взе уда и запя:

Дали аз хубавица чудна не видях,

че пръстите треперят и ставам днес за смях?

Неволницата си отиде, останахме сами със слепеца и той тръгна уж към едно известно място. Забави се. Излязохме да го търсим, но не го открихме. Портите бяха затворени, ключовете бяха непипнати. Разбрах, че е бил Иблис, че той ми е показал пътя на творчеството и си е отишъл. Спомних си думите на Абу Нуас, който казва:

Велик е Иблис! Аз се възхищавам,

  макар и най-жесток да е сред царско войнство!

Той заблуди Адам и се възслави,

  Адам отец пък стана на човешкото потомство!…

Приказка на Ибрахим Абу Исхак Мосулеца за Иблис Абу Мурра

Разправят също, че Ибрахим Абу Исхак Мосулеца разказвал:

Един ден помолих разрешение от Харун ар-Рашид да остана у дома си. Той ми разреши. Прибрах се. Наредих на привратниците да не позволяват на никого да влиза и на неволниците — да ме позабавляват. Изведнъж пред мен се появи непознат шейх, достолепен и красив, с тънка риза и бяло наметало, с тайласан на главата, със сребърен жезъл в ръката. Много се разгневих — откъде бе влязъл? Но той ме поздрави най-любезно и аз го поканих да седне. Седна той и започнахме разговор за арабите и техните стихове. Гневът ми поутихна.

— Абу Исхак, може ли да ни изпееш нещо, да чуем някоя твоя песен! — рече той. Взех уда, изсвирих и изпях нещо. — Добре го изпя, Ибрахим! — похвали ме иронично той. Разгневих се и си помислих: „Тоя не му ли стига, че се домъкна без позволение и ме кара да му пея, ами и прави глупави оценки на песните ми!“ А той продължи: — Искаш ли да те възнаградя с нещо за гостоприемството?

Изтананика някаква мелодия. Взех уда и я повторих изцяло, както я бях запомнил…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Ибрахим Абу Исхак Мосулеца:

* * *

Когато завърших мелодията, той възкликна:

— Ще ми разрешиш ли и аз да ти попея?

Помислих, че е загубил ума си, щом си позволява да пее в мое присъствие след всичко, което му бях изпял. Той взе уда, прегърна го и удът сякаш заговори на чист арабски език, той самият му припяваше с глас звучен и красив:

Душата ми е наранена — кой друга ще ми продаде?

Душа пречистена без рани назаем кой ще ми даде?

          Но кой душата ми ще купи? Кой с мойта ще я замени?

          Кой ще плати за болест лоша със здравето си без пари?

          В задавен стон и вино сладко в устата ти ще загорчи!

Кълна се в Аллах, стори ми се, че всичко в къщата ми, вратите и стените, отеква и пее в прекрасния му глас. Сякаш дори моите части на тялото, моите дрехи отекваха с него! Нещо в сърцето ми се обърна. А той продължи с нова песен:

Защо, гълъбици, не идвате пак?

                   Аз тъгувам по вашето гукане нежно!

Елате на храста, до къщата чак —

                   там моите тайни красиви да срещна!

Аз ви каня! Елате пак тук на ята —

                   все пияни жени от страст полудели!

Че при вас не съм виждал от сълзица следа,

                   очите уж плачат, но и силно се смеят!

А после отново смени песента:

В безразсъдство любовно ние губим търпение

и затрупвани с мъки, не търсим спасение!

          Аз кълнях се щастлив на зората във блясъка

          и се къпех в листа на кипариси, ясени,

плачех, както заплаква детенце във люлката,

          и твърдях, че обичам, но пък сам се не чувах!

Казват — влюбен скучае, щом седи до любимата,

          а пък щом е далече — забравя, лекува се!

Едва ли… Че нищо любов не лекува

          и по-добре — близко, по-зле е далече!

Но защо ми е близост, щом любима не чува,

          щом дори не показва ми чувства сърдечни!

— Ибрахим! — заговори ми той. — Изпей песните, които ти изпях, следвай извивките на музиката и после научи неволниците си! Нямаш нужда да повтарям! Ти вече ги запомни! — и изчезна.

Втурнах се към вратата на харема — бе заключена. И входната врата бе заключена. Запитах слугите накъде е отишъл шейхът.

— Какъв шейх! — възкликнаха те. — За бога, никой не е влизал!

Изведнъж той се появи от някакъв ъгъл, плесна с ръце и рече:

— Не бой се, Абу Исхак! Аз съм Абу Мурра! Тази вечер бях твоят събеседник! — и пак изчезна.

Забързах при Харун ар-Рашид, разказах му за станалото.

— Повтори песента, която си научил от него! — нареди той.

Взех уда и засвирих. Мелодията здраво бе заседнала в душата ми. Запя я и той. Не обичаше да пие, но този път нареди да му донесат вино. Накрая възкликна:

— Защо поне за час не се появи при мене както при тебе!

После ми подари един скъпоценен камък…

Приказка на Ибрахим Абу Исхак Мосулеца за един момък

Разправят, че Абу Исхак разказвал и следната история:

По едно време Бармакидите ме бяха отстранили от двореца. Един ден на портата се почука. Слугата ми съобщи:

— Пред вратата стои един момък и моли да влезе!

Разреших. Влезе момък с болнаво лице и рече:

— От известно време ми се щеше да те срещна!

— Каква ти е нуждата? — запитах.

Той извади триста динара, сложи ги пред мене и каза:

— Моля те, приеми това от мене и ми съчини песен върху един куплет, който ще ти кажа:

— Кажи го! — съгласих се аз и той заговори:

Мое лудо сърце, в своя ритъм поспри се!

                От тъга се раздирам, напира сълзата!

Не я виждам — на саван й лицето изписах,

                ала с упрек велик ме подгони съдбата!

Съчиних мелодия, подобна на стон, изпях му я и той падна в несвяст. Дори ми се стори, че е умрял.

— Повтори я! — каза, щом се свести.

— Боя се да не умреш! — казах.

— Дори и така да е! — настояваше той.

Смилих се и повторих песента. Той изпадна в състояние, по-лошо от първия път. Почти не се съмнявах, че вече е умрял…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Ибрахим Абу Исхак Мосулеца:

* * *

Пръсках го по лицето с розова вода, докато дойде на себе си. Бутнах му динарите в ръцете и му казах:

— Вземи си парите и си върви!

— Те не ми трябват! — каза той. — Ще ти дам още толкова, само да потретиш песента!

Съблазни ми се душата от толкова пари и му казах:

— Ще я потретя, но при три условия. Първо — да останеш при мене и да разделиш трапезата ми, за да поукрепнеш; второ — да пиеш от виното ми, за да развеселиш сърцето ми; и, трето — да ми разкажеш историята си!

Всичко стана, както поисках, и той заразказва:

Аз съм от Медина. Веднъж излязох да се поразходя и срещнах неволница, сякаш бе клонка от роса докосната. Дощя ми се да я поискам за жена. Заразпитвах коя е, каква е, но никой не можа да ми каже. Поболях се. Разказах за станалото на един роднина и той ми каза:

— Не бой се! Като се оправи времето, ще изляза с тебе и дано да постигнеш каквото си пожелал!

Дъждовният сезон мина, хората наизлязоха на улицата, излязох и аз с братя и роднини, седнахме на една открита поляна. Точно тогава се появи тя. Наредих на една от неволниците си да поговори с нея как бих могъл да я поискам за жена. Тя отиде и девойката й рекла:

— Кажи му, че ще се омъжа за онзи, който следва правилото:

Не се отчайвай, чакай! — тъй мъдрите мълвят!

Ще срещнем радост ние и лек по своя път!

Не исках да изложа себе си и да опозоря нея, но някой бил видял всичко и съобщил на баща й. Той й забранил да излиза на улицата. А колко се мъчих да я срещна отново! Оплаках се на баща ми. Той събра роднините и отиде при баща й да я сватоса за мене, а той отговорил:

— Ако бе направил това по-рано, щях да отговоря на молбата ти! Но сега за двамата е тръгнала мълва — не искам хората да си помислят, че приказките им са истина и че с това искам да прикрия позора на дъщеря си!…

* * *

Стъкмих му аз мелодията — продължил разказа си Абу Исхак. — Разделихме се като приятели. И ето че при едно събиране при Джаафар Бармаки изпях стиховете на момъка. Много ги хареса везирът, изпи чаша вино и каза:

— За бога, от кого е това? — разказах му историята на момъка. По негова воля го доведох и Джаафар му каза: — Ти си под мое покровителство! Аз ще те оженя за нея!

Момъкът остана нея вечер с нас, а на сутринта Джаафар отиде при халифа. Разказал му всичко и той наредил всички да отидем при него. Изпях му песента и тя много му хареса. Халифът нареди да напишат писмо до наместника му в Хиджаз, за да му доведе бащата на девойката. Не мина много време и той се яви в двореца. Харун ар-Рашид нареди да доведат бащата при него. Заповяда му да даде дъщеря си на момъка, като сам да му плати откуп от сто хиляди динара и сам да сключи брака им. После те се върнаха в Медина…

Приказка за везира Абу Амир и цар Насир

Разправят също, царю честити, че на везира Абу Амир бен Маруан му подарили християнско момче — ничии очи по-хубаво не били виждали. Видял го цар Насир и му казал:

— Откъде е това чудо?

— От Аллаха! — отговорил везирът.

— Ние сме хващали луни — какво ни се хвалиш със звезди! — присмял му се царят.

Обидил се Абу Амир, но премълчал. Подготвил дар, пратил го на царя по момчето и му казал:

— Ти си част от този дар! Ако не бе крайно необходимо, нямаше да си го позволя! — и написал следния куплет:

Луна прекрасна нека свети на твоя хоризонт!

   Аз пък за моя съм запазил земните луни!

Тя част от моята душа е — дарявам я с поклон!

   Не може с нищо мойта радост сега да затъмни!

Харесало това на цар Насир и той дал много пари на везира си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че след известно време подарили на везира неволница — голяма хубавица. Изплашил се той да не би вестта за нея да стигне до ушите на царя и да се повтори историята с момчето. Затова приготвил по-голям дар и го изпратил по неволницата, като написал и следните стихове:

В едно от днес ще се съберат и слънце, и луна,

ще заживеят те събрани в десницата една!

        Коранът вдъхва ми живот, но аз съм твърде стар,

        а в рая те ще са при теб като в река Каусар!

        Че трета е по хубост тя, мой светъл господар,

аз втория ти дадох вече,

        а пръв е нашият небесен цар!

Два пъти по-високо бил въздигнат везирът по сан. Но някакъв враг го набедил пред царя, че той още жалеел по момъка, че още се възпламенявал, макар че костите го наболявали. Той наредил да напишат писмо уж от името на момчето, в което се казвало: „Господарю, да знаеш какво ми е, като останах сам без тебе. Макар да съм със султана, искам да бъда до тебе, но се боя от жестокостта на царя. Опитай се да ме измъкнеш!“

Изпратил писмото по някакво момче и му заръчал да каже: „Писмото е от еди-кого си и царят не знае нищо за него!“ Абу усетил измамата и написал върху гърба на писмото следните стихове:

От някои правила на опита излиза —

в гора със лъв не бива да се влиза!

                Чувства над разум да не надделяват!

                Глупакът само в завист издребнява!

Щом дал съм дума — край! И всичко свършва!

Душа, от тялото излязла, се не връща!

Насир се учудил на проницателността на своя везир и го запитал:

— Как се отърва от капана?

— Ум и любов заедно не живеят! — отговорил везирът. — Пък Аллах знае най-добре!

Приказка за Хазима бен Башар и Акрама ал-Фаяд

Разправят също, че по време на емира на правоверните Сулейман бен Абдул Малик живял човек на име Хазима бен Башар от племето бени асад. Славел се като човек праведен, проявявал щедрост. Но съдбата се извъртяла така, че той да има нужда от братята си. Известно време те му помагали, но после го изоставили. Усетил той тази промяна и решил да се затвори у дома, докато дойде смъртта. Залостил портите си, ял каквото имал, но когато всичко се свършило, вече не знаел какво да прави.

А имал приятел — мутавалията на Джазира Акрама ал-Фаяд. Веднъж като седял в своя маджлис, някой споменал за Хазима и Акрама запитал:

— Как е той?

— Затвори портите си и си седи вкъщи! — отговорили му.

— Това му се случи, защото бе прекалено щедър! — рекъл Акрама. — Как така няма кой да му помогне!

— Ами никой не го прави…

Когато се мръкнало, Акрама взел четири хиляди динара, излязъл скришом от дома си и яхнал мулето. Спрял пред вратата на Хазима и почукал…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хазима се показал на вратата, а Акрама му подал кесията и рекъл:

— Дано това ти помогне!

Хванал Хазима кесията, усетил тежестта й, но не я взел, а хванал поводите на мулето и запитал:

— Няма да те пусна, докато не кажеш кой си!

— Ами да речем, че съм Подпомагащия щедрите!

И си отишъл. Влязъл Хазима при жена си и рекъл:

— Радвай се! Ако това са дирхами, доста са!

Акрама пък се върнал у дома си и заварил жена си будна. Заразпитвала го къде е ходил, той не казал и тя рекла:

— Значи мутавалията на Джазира излиза сам нощем, тайно от близките си! Така правят, като ходят при любовници!

— Аллах знае, че не е! — рекъл той. — Излязох по работа, която само аз си я знам!

— Трябва да ми кажеш!

— А ще запазиш ли тайната, ако ти кажа?

— Разбира се!

Разказал й той насаме за станалото.

А пък Хазима на сутринта се оправил със заемодавците си, оправил си хала и тръгнал да посети Сулейман бен Абдул Малик. По онова време той се намирал в Палестина. Спрял Хазима пред двореца му, Сулейман го познавал и му разрешил да влезе.

— Защо отдавна не си наминавал, Хазима? — запитал той.

— На лош хал бях! — отговорил Хазима. — Бях болен!

— А сега как дойде?

— Ще ти кажа, емир на правоверните! — и му разказал всичко от начало до край.

— А ти познаваш ли този човек?

— Не го познавам! Отказа да ми се открие и каза, че бил Подпомагащия щедрите!

Много се приискало на халифа да разбере кой ще е този човек, и възкликнал:

— Ако знам кой е, ще го възнаградя за щедростта!

Халифът назначил Хазима за началник на Джазира на мястото на Акрама. Потеглил той към Джазира. Излязъл Акрама да го посрещне, двамата се поздравили и влезли в града. Влязъл Хазима в емирския дом и наредил Акрама да изчака, докато се проверят сметките му. Проверили сметките и открили, че има доста дългове.

— Плати ги! — наредил Хазима.

— Не мога, нямам никакви пари! — казал Акрама.

И Хазима наредил да затворят Акрама в зандана…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че стражите оковали Акрама във вериги и го хвърлили в затвора. Така седял там месец и повече, докато се разболял, тъмницата го изнурила. Разбрала за това жена му, извикала близки, открила им тайната на Акрама и те я посъветвали:

— Иди при Хазима и кажи, че искаш да му дадеш съвет.

Влезеш ли при него, кажи му; „Каква вина има Подпомагащия щедрите, че си го възнаградил с мрачна тъмница и тежки вериги?“.

Направила неволницата каквото й били казали, и когато Хазима я изслушал, викнал високо:

— Какво зло съм му направил? В каква беда е?

— Ти знаеш кой е! — рекла тя и посочила пътя към затвора.

Наредил Хазима да доведат начаса мулето му. Заедно с градските първенци отишъл в затвора. Отворили вратите му, а там седял Акрама, целият пребледнял и изтощен от мъките. Пристъпил напред Хазима, навел се над наведената му глава, целунал я. Погледнал Акрама нагоре и запитал:

— Какво те накара да направиш това?

— Твоите добри дела и моята лоша отплата! — отговорил Хазима и наредил на надзирателя да снеме оковите от нозете му и да окове собствените му нозе.

— Какво искаш да правиш? — запитал Хазима.

— Искам с мене да стане същото, което и с тебе!

— Заклевам те в Аллаха, не прави това! — викнал Акрама.

Всички се върнали в дома на Хазима. Акрама се сбогувал и понечил да си тръгне, но Хазима го спрял. Наредил всички да опразнят хамама и двамата влезли в него. Хазима сам изтъркал Акрама, дарил го с богати дрехи, качил го на мулето, натоварил и много пари и сам го повел към дома му. Помолил жена му за прошка и тя му я дала.

След няколко дни Хазима пожелал двамата да отидат при халифа Сулейман. По това време той се намирал в Рамле. Стигнали при двореца и помолили привратника да съобщи кой е дошъл. Султанът си помислил: „Не може мутавалията на Джазира да дойде тук без работа! Сигурно ми носи голяма новина!“ Още при появата му го запитал:

— Какво има, Хазима?

— Добра новина, о, емир на правоверните! — отговорил той.

— Казвай какво те е довело при мен!

— Открих Подпомагащия щедрите! Исках да те зарадвам, защото жадуваше да го видиш!

— И кой е той? — запитал халифът.

— Акрама ал-Фаяд! — отговорил Хазима.

Халифът наредил на Акрама да се приближи и рекъл:

— Абе, Акрама, доброто за него май стана беда за тебе! — и наредил: — Кажи колко пари ти трябват!

Акрама му казал и халифът наредил всичко да се изпълни начаса, да му дадат десет хиляди динара в повече от онова, което бил пожелал, и двайсет ката дрехи отгоре. После го назначил за валия на Джазира, Армения и Азербайджан. Накрая му казал:

— А Хазима го оставям на тебе! Ако искаш — остави го на поста му, ако пък искаш — махни го!

— Нека остане на мястото си, повелителю на правоверните! — помолил Акрама.

Двамата си излезли и останали на служба при халифа Сулейман бен Абдул Малик, докато той бил халиф…

Приказка за Юнис ал-Катиб и престолонаследника Ал-Уалид бен Сахл

Разказват също, че по време на царството на Хишам бен Абдул Малик живял човек на име Юнис ал-Катиб. Веднъж той тръгнал към Дамаск, като водел за продан хубава неволница. Когато наближили, керванът спрял край един извор. Юнис наредил да наредят каквото носят за ядене, извадил и стомна, в която имало вино.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че при Юнис ал-Катиб дошъл хубав момък на кафяв кон, следван от двама слуги.

— Приемаш ли гост? — запитал той.

— Разбира се! — отговорил Юнис.

Седнал момъкът с тях и рекъл:

— Напои ме с виното си! — и когато Юнис му дал да се напие, рекъл: — Няма ли да ми попееш нещо? — пял му Юнис дълго, поил го с вино, докато онзи се понапил и казал: — Кажи и на неволницата да попее! — запяла и неволницата с хубав глас, онзи пак започнал да си налива, а надвечер запитал: — Какво те е довело в този град?

— Ами да поспечеля нещо, че да си върна дълговете! — отговорил Юнис.

— Ще ми продадеш ли тази неволница за трийсет хиляди дирхама? — запитал момъкът.

— Трябва да искам повече! — рекъл Юнис.

— А за четирийсет хиляди?

— Точно толкова са ми дълговете и за мене нищо няма да остане!

— Вземам я за петдесет хиляди!

— Давам ти я! — съгласил се Юнис.

— А имаш ли ми доверие да я взема сега и да ти донеса парите утре, или да стои при тебе до утре и аз да ти донеса парите!

Пийнал бил Юнис, пък го досрамяло и рекъл:

— Имам ти доверие! Вземай я!

— Качи неволницата на мулето си! — разпоредил се момъкът на един от слугите си.

Сбогувал се и си тръгнал. Но не минало и час, когато Юнис се усетил, че нещо е сбъркал, и си рекъл: „Дадох неволницата на човек, когото не познавам, не знам кой е, що е! Как сега да го намеря?“ Седнал и се замислил. Придружителите му влезли в Дамаск, а той си седял сам. Слънцето го напекло. Надигнал се и той да се прибере, но си помислил: „Ами ако тръгна, дали пък някой пратеник няма да дойде и да не ме намери!“ Приседнал под сянката на някаква скала. И когато минавало пладне, един от слугите, които били с момъка, се появил при него.

— Май се позабавихме, господине! — рекъл слугата и добавил: — Ти познаваш ли човека, който взе неволницата?

— Не! — отговорил Юнис.

— Та това е престолонаследникът Ал-Уалид бен Сахл! — възкликнал слугата.

Двамата тръгнали и до края на деня стигнали Дамаск. Слугата го въвел при господаря си. Пред него на трон седял вчерашният му гост.

— Как се казваш? — запитал той.

— Юнис ал-Катиб!

— Добре си дошъл! За бога, много ми се щеше да те видя пак! Сигурно си съжалил за направеното вчера, казал си си: „Дадох неволницата на непознат, даже името му не знам!“

— Пази боже, емире, да съжалявам! На емир съм я дарил, а това е най-малкият ми дар за емир!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ПЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Ал-Уалид рекъл:

— За бога, съжалих, че съм я взел! Казах си: „Абе този човек е чужденец, не ме познава, аз се пръкнах пред него и нахално реших бързо да взема неволницата!“ И сега даваш ли ми неволницата за петдесет хиляди дирхама?

— Разбира се!

— Давай парите, слуга! — разпоредил се емирът и когато му ги донесли, казал: — Ето, това е за неволницата, вземи си парите! Ето ти още хиляда динара за доверието ти към мене! Ето ти още петстотин динара за разходите по пътя, похарчени от тебе и от спътниците ти! Доволен ли си?

— Доволен съм! — отговорил Катиб и целунал ръцете му.

— Но аз още не съм чул песента й! — казал емирът и се разпоредил: — Доведете ми новата неволница! — и когато тя дошла, той й наредил: — Пей!

И неволницата изпяла следната песен:

Ти получи красотата ми изцяло,

подари ми твоя дух и твойто тяло,

                  хубостта си прелестна ми даде —

                  няма мъж на мен така отдаден!

Пожелах те — ти ми бе късмета!

По-скъп от душа и злато светиш!

Емирът благодарил на Юнис за доброто образование и възпитание, дадено на неволницата, и рекъл:

— Ей, слуга! Дай му едно муле със седлото и подпругата да го язди и един катър — да му носи нещата!

Взел Катиб парите и си отишъл. Когато Ал-Уалид станал халиф, той пак отишъл при него и заживял там от добре по-добре, получил толкова богатства, че да му стигнат до смъртта и да останат за наследниците му. И така живял, докато халифът бил убит — всевишният Аллах да го прости!

Приказка за Дамра бен Мугира, разказана от Хусеин ал-Халиа на Харун ар-Рашид

Разказват също, царю честити, че една вечер халиф Харун ар-Рашид изпратил да му извикат Хусеин Халиа и му наредил:

— Разкажи ми нещо, Халиа!

— Добре, повелителю на правоверните! — започнал разказа си Халиа.

* * *

Преди години отидох в Басра. Един ден излязох към Мирбад и ми стана много горещо. Прикрих се под козирката на голяма порта, като молех небето за дъжд. Изведнъж зърнах неволница — като клонка се поклаща, огън й очите пращат, веждите извити греят, бузите й руменеят, дрехата й е като рубин червена, кърпата й — райско зелена, на ръцете белотата бляска, две зърна под ризата припляскват, коремът й като платно нагънат, станът — строен и опънат, шията й — хартия белоснежна, цялата лъхти на мускус нежен, челото й — като полумесец бял и с къдрици — черен скъп корал. Бе разстроена и объркана, крачеше насам-натам. Поздравих я и тя ми отговори със смирен език, с пламък на мъка в очите.

— Господарке — рекох, — стар съм вече, от чужди краища съм, жаден съм! Ще наредиш ли да ми донесат вода!

— Бих ти дала, шейх, ала сега аз не мисля нито за вода, нито за храна! — отговори тя…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Халиа:

* * *

— А защо, да не си болна, господарке? — запитах я.

— Обичам човек, който не ме иска, желая някой, който не ме поглежда, а с цялата си душа се стремя към него! — отговори тя.

— А нима може да има мъж да не те иска?

— Да!

— Ти разказала ли си му за мъката си?

Тя дълбоко въздъхна, сълзи се посипаха от очите — сякаш роса падна върху роза — и изпя следния куплет:

Бяхме като клонки върху мощен ствол,

           сладости изпълваха всяка тяхна съчка…

Но се счупи с трясък единият клон

           и самичък вторият плаче и се мъчи…

— Извини ме — рекох, — но и аз като тебе съм бил от страсти измъчван! Виждаш ми се бледна, очите ти са разплакани, а това говори за страдание и любов! Как така той не иска да се докосне до тази любов? Какво ви раздели?

— Повелите на съдбата! — отговори тя и заразказва:

На празника Науруз поканих на гости няколко неволници от Басра. Сред тях бе една на име Сийран. Бе много привързана към мене. Като влезе, се нахвърли към мен така, че едва не ме събори със своите прегръдки и целувки. Ту тя ме закачаше, ту пък аз я закачах, ту тя бе отгоре ми, ту аз. И в тази игра ръката й неволно дръпна шнура на шалварите ми, те се развързаха и се смъкнаха надолу. И точно тогава той, моят възлюблен, влезе при нас, разгневи се, излезе, метна се на арабската си кобила и избяга…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Халиа:

* * *

— От три години, шейх — продължи разказа си девойката, — непрестанно го моля за прошка, а той не ме и поглежда! Нито вест ми е пратил, нито дума ми е казал…

— А стар ли е, млад ли е?

— Какво говориш? Той е като месец в пълнолуние, още брада не му е поникнала! — възкликна тя.

— Трябва да се запозная с него! Ще се опитам да ви събера! А как се казва?

— Казва се Дамра бен Мугира и дворецът му е в Мирбад — тя засука ръкавите на робата си и написа следното послание: „Господарю, отзови се на зова на сърцето! Съжалявам за проявеното лекомислие! Пиша ти тази молба за прошка и знам, че няма да отговориш! Най-голямото ми желание е да хвърля поглед към тебе, когато пресичаш улицата — тогава една мъртва душа се връща към живот! Господарю, не си ли болен за любов, за да ми отговориш, а аз ще бъда благодарна и покорна пред Аллаха! Мир на тебе!“

Отидох при Мохамед бен Сулейман, а там бе пълно с лични хора. Видях момъка, когото търсех. Наистина бе над всички по хубост и емирът го бе поставил до себе си. Уверих се, че е Дамра бен Мутира, отидох в Мирбад и застанах пред портите му. Ето че момъкът се появи. Скокнах насреща му, подадох му свитъка. Той го прочете и каза:

— Шейх, ние вече я сменихме! — извика някаква неволница с изпъкнала гръд, която крачеше кръшно и бързо, подаде й писмото и нареди: — Отговори й ти!

Тя го прочете, прежълтя и възкликна:

— Аллах да ти прости, шейх, за това, което си донесъл!

Нямаше какво да правя повече там и се върнах при първата неволница, като влачех нозе в праха.

— Какво ми носиш? — запита тя.

— Страх и отчаяние! — отговорих й.

Нареди да ми дадат петстотин динара и ме отпрати. Тръгнах си. Но тъй се случи, че след няколко дни минах от същото място. Видях пред портите на девойката няколко приятели на Дамра. Те я молеха да се върне при него, а тя отговаряше:

— За бога, лицето му не ща да видя!

Видях в ръцете й писмо, в което пишеше: „Господарке, бъди жалостива към мен, Аллах да продължи живота ти! Не мога да ти опиша с думи и частица от онова, което ми се случи след раздялата ни. Макар грехът да е твой, аз съм пример за неизпълнение на обет. Изневерих на любовта си, но Аллах ми помогна ти пак мене да избереш! Мир на тебе!“

Огледах донесените дарове — те струваха поне трийсет хиляди динара… След време разбрах, че Дамра я взел за жена…

Приказка на Джамил бен Муаммар пред Харун ар-Рашид за момъка от бени узра

Веднъж слугата Масрур разказал следното:

Една нощ емирът на правоверните Харун ар-Рашид много се изпоти и ме запита:

— Масрур, кой от поетите сега е тук?

Излязох в коридора и намерих Джамил бен Муаммар ал-Узри от племето бени узра. Извиках го. Той застана пред халифа, който му каза:

— Джамил, знаеш ли някоя удивителна история?

— Знам, емир на правоверните! — отговори той. — Но каква история искаш — каквато съм гледал и видял или каквато съм чувал и съм си я представял?

— Каквато си гледал и видял! — отговори халифът. — Разказвай, Джамил!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Масрур:

* * *

По едно време, о, емир на правоверните — започна своя разказ Джамил, — бях влюбен до полуда в една мома. Наминавах да я зърна, тя бе моята мечта. После пасищата изсъхнаха и племето й я отведе на друго място. Но сърцето ме теглеше и аз реших да отида при нея. Възседнах камилата, закачих меча, грабнах пиката и потеглих. Яздех бързо. Бе тъмна мрачна нощ. Слизах из долове, изкачвах се по хълмове, слушах ръмженето на лъвове и воя на вълци. По едно време ме налегна сън, а камилата се отклонила от пътя. Както бях задрямал, нещо ме удари по главата. Стреснах се и видях, че съм в гора с потоци, птици пеят в клоните, дърветата са сплели клони над главата ми. Слязох от камилата, взех поводите в ръка, вървях и се любувах на природата, докато пътеката ме изведе пак в пустинята. Пак възседнах камилата, без да знам накъде вървя. Огледах равнината и в далечината зърнах огън. Насочих камилата натам и скоро се оказах пред огъня. Видях до него опъната шатра, забито копие, завързани коне и пасящи камили. Помислих си кой ли си е вдигнал шатрата на това място.

— Мир вам, хора от шатрата! — викнах.

От шатрата излезе хубав момък на около деветнайсет години, от очите му бликаше смелост.

— И на теб мир, арабски братко! — каза той. — Май си сбъркал пътя, а?

— Така е… — отговорих. — За бога, покажи ми го!

— Братко — каза той. — Нашата равнина е плоска, нощта е тъмна, страшна, мрачна и студена! Зверовете може да те изядат! Слез тук, а утре ще ти покажа пътя!

Слязох от камилата, завързах я за поводите, поседнах да почина. Момъкът улови една овца, закла я, почисти я, раздуха огъня, разпали го, извади меки питки и чиста сол, започна да реже парчета от месото, да ги пече на огъня и да ми ги подава, за да се нахраня. В същото време той въздишаше, накрая заплака горчиво и каза следните стихове:

Душа едничка слаба му остана…

           Очи пак виждат, но снага стопи се…

Сковани костите са, сякаш са без стави…

           На болестта жестока подчини се!

Сълзи текат, в гърдите сплав извира,

           топи се и изгаря — той мълчи си.

Дори и врагове го съжалиха —

           злорадник зъл добро писмо му писа…

Разбрах тогава, че този момък е влюбен, и си казах: „Как да му задавам въпроси, когато и аз съм като него?“ Когато се нахранихме, измихме си ръцете, поговорихме. После той влезе в шатрата, раздели я на две със завеса от червена коприна и каза:

— Влез, братко, вземи тази възглавница! Ти си изморен от пътя, пък и късмет си имал, че си се добрал дотук!

Влязох и се намерих в постеля от зелена коприна. Спах така добре, както никога през живота си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Масрур, който преразказвал думите на Джамил:

* * *

Към полунощ ме събуди тих глас. Приповдигнах преградата и зърнах оттатък прекрасна девойка. Тя седеше до момъка, двамата плачеха и споделяха болката си от любов и силното желание да бъдат заедно. „Коя ли е тя?“, помислих си. „Като дойдох тук, момъкът бе сам!“ Огледах я — бе бедуинка, лицето й светеше като ярко слънце и палатката се осветяваше от този пламък. Разбрах, че това е неговата възлюблена, отпуснах края на завесата, завих се презглава и заспах. А когато се съмна, му казах:

— Арабски братко, сега ще ми покажеш ли пътя?

— Добре, приятелю, но според нашия обичай едно гостуване продължава най-малко три дни! Да не съм аз, ако не ти покажа пътя, но след три дни!

Така останах три дни при него… На четвъртия го запитах за името и племето му. Излезе, че бил мой братовчед, чичов син, един от най-знатните родове на бени узра.

— Братовчеде — рекох, — какво те доведе сам в тази пустош?

Очите му се напълниха със сълзи и той рече:

— Братовчеде! Влюбих се до полуда в моя братовчедка! Поисках я от чичо си, а той я ожени за друг от бени узра. Мъжът й я отведе на мястото, където пасеше стадата си. Вече не можех дори да я виждам! Оставих близки, напуснах племето си и се усамотих в този пустинен дом!

— А къде живее тя?

— Наблизо, в полите ей на онази планина. Всяка нощ, щом очите заспят, тя идва от стана си скришом, за да си поприказваме. И така живея, утешавайки се през нощта, пък нека Аллах да ме съди, защото той е най-добрият съдник!

Затъжих се за момъка, дори ме хвана нещо като завист и му казах:

— Братовчеде, измислих хитрост. Ако е пожелал Аллах, в нея ще бъде твоето спасение! Когато довечера неволницата те посети, качвай я на моята камила! Тя е бързоходна! Ти ще яхнеш коня си, аз ще яхна една от твоите кобили! Цяла нощ ще вървим, а съмне ли — ще сме минали много равнини и пустини! Пък дано така възлюблената ти да остане завинаги с тебе! Земята на Аллах е преширока, пък и аз, докато съм жив, ще ви помагам с душа, богатство и меч!

— Братовчеде! — отговори той. — Нека се посъветвам с нея, защото тя е умна и съобразителна!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Масрур, който преразказвал думите на Джамил:

* * *

Мръкна се. Той я чакаше в уречения час, но тя не дойде. Видях го да излиза от палатката и с отворена уста да вдъхва полъха на вятъра. После влезе в шатрата и рече:

— Братовчеде, тази вечер от братовчедка ми няма вест! Нещо й е попречило да дойде! Ти постой тук, пък аз ще отида да проверя! — грабна меча си и изчезна в нощта. След известно време се върна, като носеше нещо. Повика ме. — Тази нощ се е случила голяма беда! По пътя я е пресрещнал лъв и я е разкъсал! От нея е останало само това! — той пусна онова, което държеше. Бе кърпата на неволницата, парче от нейната кост, всичко в кръв. Горчиво заплака, отпусна меча, пак го грабна, взе една торба и рече: — Не си отивай, докато не се прибера!

Изчезна за известно време, а когато се върна, носеше в торбата лъвска глава. Хвърли я на земята, поиска вода. Дадох му. Изми устата на лъва, зацелува я и заплака. Бе безкрайно тъжен и произнесе следните стихове:

О лъв, защо се сам унищожи?

Загина тя — и мъртъв ти лежиш!

        Останах сам — едничка бях опора

        за нея аз… А ти я вкара в гроба!

Съдбата удар ми жесток нанесе!

Любима, ще те срещна пак!… Къде си?…

— Братовчеде, след малко ще ме видиш мъртъв! Измий ме и ме увий заедно с благородните кости на моята възлюблена в тази покривка, погреби ни заедно в един гроб и сложи камък със следния надпис:

Живяхме на земята живот, изпълнен с рани,

  върху една планета, в един дом и родина!

  Но свърши той и ето — съдбата раздели ни!

Събрахме се отново — загърна ни саванът…

Въздъхна дълбоко и душата му напусна този свят. Тежко ми стана. Направих всичко, което бе поискал, обвих ги заедно в един саван и ги погребах в един гроб. После две години подред все наминавах нататък…

* * *

— Ето, това е разказът ми, емир на правоверните! — завърши Джамил.

Приказка за мъжа от бени узра и неговата възлюблена

Разправят също, че в племето бени узра живеел учен мъж. Случило се, че залюбил една красива жена. Няколко дни поред й изпращал послания, но тя страняла от него. Страстта съвсем го измъчила. Заболял тежко и легнал в постеля. Хората узнали причината и мълвата за любовта му се пръснала сред всички. И неговите роднини, и роднините на жената непрекъснато я увещавали да го посети, но тя все отказвала. Но ето че смъртта наближила. Разказали й за това, тя се смилила и дошла. От очите му рукнали сълзи и той произнесъл с разбито сърце:

Искам бързо да ме погребете!

                        Здраве, сила — всичко се изчерпа!

И към гроба щом ме понесат те,

                        поклони се пред земята черна!

Жената горчиво заплакала и възкликнала:

— Кълна се в Аллаха, не съм мислила, че любовта към мене ще те тласне към гибел! Ако знаех, сигурно хем бих ти помогнала, хем сама щях да се насладя от близостта с тебе!

Сълзи бликнали от очите на мъжа и той произнесъл думите на поета:

Най-после тя дойде — желана, чиста, мила…

Но няма полза вече — смъртта ме е закрила!

Изохкал и умрял. Жената паднала на колене пред него и дълго плакала. Завещала на роднините си да я погребат до него и произнесла следните стихове:

На прекрасна земя ние двама живяхме,

                нито завист, ни злоба не ни позориха.

Но в разлъка съдбовна от днес се видяхме

                и утробата земна ще ни бъде утеха…

Отново заплакала, паднала в несвяст, три дни не дошла на себе си и умряла. Погребали я в гроба на същия този мъж.

Приказка за търговеца Али Мисри

Разправят също, царю честити, че в Миср живял търговец. Имал безброй богатства. Казвал се Хасан. Аллах му дал син с прекрасен лик, когото нарекли Али Мисри. Научил Хасан сина си на Корана, науки, красноречие и литература. Но ето че бащата се разболял и когато смъртта наближила, извикал сина си и му казал:

— Синко, този свят е временен, а отвъдният е вечен! Всяка жива душа е осъдена да умре! Искам да ти дам съвет и ако го следваш, ще бъдеш сигурен и щастлив, докато дойде и твоят ред да се срещнеш с всевеликия Аллах! Но ако не го следваш, ще се сблъскваш с все повече трудности и ще съжаляваш, че не си ме послушал!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че бащата казал на сина си Али Мисри:

— Оставям ти безчет богатства! Дори да харчиш по петстотин динара на ден — няма да станат по-малко! Но, синко, ти трябва непрекъснато да възхваляваш Аллаха, да следваш делата на избрания от него пророк, мислите, които той ни е оставил в наследство, правилата, с които той разпорежда и забранява! Бъди настойчив, когато раздаваш блага! Трябва да се грижиш за бедните и нещастните и да избягваш лошите приятелства! Гледай благосклонно, особено към съпругата си, която е от знатен род! Тя носи дете в утробата си и дано Аллах те дари с праведно потомство!

Заплакал горчиво синът и рекъл:

— За бога, татко, ти сякаш че ми говориш на прощаване!

— Така е, синко! — отговорил бащата. — Аз си знам хала, а ти не забравяй съветите ми!

Целунал го синът, в този миг бащата се представил пред Аллах. Тежка скръб налегнала Али. Събрали се бащините му приятели и му помогнали да погребе баща си.

Известно време излизал само за да се помоли, всеки петък посещавал гроба на баща си, докато един ден дошли няколко негови връстници, все търговски синове и рекли:

— Докога ще живееш с тази твоя скръб? Оставил си и работа, и търговия, с приятели не се срещаш!

Заедно с тях бил проклетият дявол Иблис. Той им подсказвал зли мисли. Те го подмамили да излезе заедно с тях:

— Хайде, ще отидем до еди-коя си градина, ще се поразведриш там и ще те напуснат тъги и лоши мисли!

Всички се запътили към тази градина. Един бил донесъл обяд. Яли, пили и се веселили, после всеки се прибрал вкъщи. И още не се било съмнало, когато пак дошли при него:

— Хайде, тръгвай с нас в еди-коя си градина! Тя е по-хубава и по-приятна от вчерашната!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Али Мисри пак яхнал мулето си и се запътил с връстниците си към посочената градина. Един бил приготвил обяд и го донесъл заедно с голяма стомна силно вино. Нахранили се, налели от виното и казали на Али:

— Пийни си! Това премахва скръбта и връща радостта!

Дълго го убеждавали, докато накрая го склонили да пие. После всички се прибрали. Главата на Али се въртяла от виното и на този хал той влязъл при жена си.

— Какво си се променил такъв? — запитала тя.

— Днес се веселихме! — отговорил той. — Един донесе някаква течност, всички пиха от нея, пих и аз и сега ми се върти главата!

— Господарю, нима забрави съветите на баща си! — възкликнала тя.

— Ама това са все търговски синове! — отговорил той. — Те не са съмнителни приятели!

И така ден след ден той се събирал с тези приятели, сменяли едно място с друго, ядели, пиели и накрая му рекли:

— Ние всички се изредихме, сега дойде твоят ред!

— Така да бъде! — викнал той.

На другата сутрин донесъл всичко нужно за ядене и пиене, два пъти повече, отколкото те носели, докарал готвачи, прислужници и кафеджии. Отишли в голяма градина, цял месец изкарали в ядене и пиене, веселили се и слушали песни на неволници. В края на месеца усетил, че е похарчил доста пари, но Иблис му прошепнал:

— Да харчиш на ден колкото похарчи за месец — парите ти пак няма да се свършат!

И продължил да харчи така цели три години. Жена му го съветвала, напомняла му бащините съвети, но той не я слушал. Накрая се свършили всичките пари. Започнал да взема от скъпоценностите, да ги продава, докато накрая и те се свършили. Започнал да продава къщи и земи, докато и от тях нищо не останало. Изхарчил всичко. Останал му само домът, в който живеели. Започнал да кърти от облицовката мраморни плочи и греди, продавал ги, но пак изхарчил всичко. Накрая продал и къщата и похарчил последните пари. А онзи, който я бил купил, му рекъл:

— Къщата ми трябва! Търси си място за живеене!

Опомнил се Али, като видял, че му останала само жена му, която му била родила момче и момиче. Наел си едно ъгълче в някакъв обор и заживял там. Нямало дори с какво да се прехрани.

— Аз те предупреждавах! — казала жена му. — Как сега ще нахраниш децата ни? Иди и обиколи синовете на търговците, пък дано ти дадат нещо!

Дигнал се Али, обиколил приятелите си един по един, но всеки му обръщал гръб и му наговарял неприятни и обидни думи. Върнал се при жена си и казал:

— Нищо не ми дадоха!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че съпругата на Али отишла при съседката да изпроси нещо, за да хапнат.

Разказала й за всичко, което ги било сполетяло, а жената й дала всичко, от което имала нужда за цял месец напред. Мъжът й заплакал и казал:

— Щом имаш всичко това, аз ще се запилея нанякъде, пък дано всевишният Аллах ни избави от бедата!

Целунал той децата си, сбогувал се с жена си и тръгнал, накъдето му видят очите. Вървял, що вървял, стигнал до Булак и там видял кораб, който тръгвал за Думият. Слязъл от кораба, без сам да знае накъде е тръгнал. Видял друг кораб, пътуващ за Шам. Качил се на него и така от кораб на кораб се озовал в Дамаск. Там видял керван, който тръгвал за Багдад, и той тръгнал с него. Всевишният Аллах умилостивил душата на един търговец и той го хранил и поил, докато до Багдад останало един ден път. Точно тогава разбойническа дружина пресякла пътя на кервана, отнела им всичко, което имали, малцина се спасили. Али Мисри се затичал към Багдад и стигнал пред портите му по залез-слънце. Но не успял да влезе, само видял отдалече как стражите ги затварят.

— Пуснете ме при вас! — замолил се той.

Пуснали го стражите и го заразпитвали:

— Откъде си? Накъде си тръгнал?

— Аз съм от Кайро! — отговорил той. — Въртя търговия, имам стоки, роби и слуги! Изпреварих кервана си, за да подбера място да почна търговията си! Но ме погнаха разбойници, взеха ми мулето и всичко, което имах, едвам се спасих.

— Остани с нас до сутринта, пък утре ще си намериш място, което ти подхожда! — рекли му стражите.

Хапнали всички заедно и Али останал с тях до сутринта. После един от стражите го отвел при един багдадски търговец. Разказал му Али измислената си история, човекът повярвал, отвел го в дюкяна си, после го завел у дома си, дал му богата дреха от своите…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че търговецът викнал на един от робите си:

— Ей Масуд, покажи на този господин двете къщи! Която му харесва, дай му ключа й и се връщай!

Отишли в сокак с три къщи една до друга, нови, заключени. Отворил робът първата, огледали я, огледали втората и Али запитал:

— А тази третата, голямата, на кого е?

— И тя е на господаря ми! — отговорил робът.

— Ами отвори я да видя и нея!

— Не може! Тя е омагьосана! Който се засели в нея, умира! Дори не отваряме вратата, за да го извадим, ами се качваме на покрива на една от двете съседни и го изтегляме от там с ченгели. Господарят реши да не я дава на никой!

— Все пак отвори я, да я огледам! — казал Али и си помислил: „Нали точно това търся! Ще се настаня в нея, ще умра и ще се отърва!“

Робът отворил вратата, Али влязъл и видял къща, каквато не бил виждал, и казал:

— Избирам тази! Дай ми ключа!

— Не мога да ти го дам, преди да съм се посъветвал с господаря! — отговорил робът, отишъл при господаря и му рекъл: — Египетският търговец заяви, че ще живее само в голямата къща!

Отишъл търговецът при Али Мисри и му рекъл:

— Господине, нямаш ти нужда от тази къща!

— Не, само в нея ще живея и в никоя друга! — настоял Али.

— Тогава нека подпишем едно условие! Ако ти се случи нещо, аз не нося никаква отговорност!

— Щом искаш — дадено!

Довели свидетели от кадийството, Али написал условието, подписал го и търговецът си го взел и му дал ключа. Али влязъл в къщата. Посред вътрешния двор видял кладенец и до него — мех за вадене на вода. Спуснал го в кладенеца, напълнил го, измил се. Привечер робът му донесъл вечеря. Той запалил свещта, вечерял, отпуснал се и си помислил: „Хайде ставай и се качвай на горния кат, постилай си там — ще е по-добре, отколкото да спиш тук!“ Станал и се качил на горния кат. Постлал си, прочел си нещо от Корана и изведнъж чул, че някой го вика:

— Ей, Али, син на Хасан, да ти спусна ли златото?

— Че къде е това злато, дето ще ми спущаш? — запитал Али.

И още недоизрекъл думите си, когато върху него се излели като стрели от катапулт безброй златни динари — те се сипали, докато напълнили залата.

— Сега ме пусни да си ходя! — казал гласът. — Аз си свърших работата, дадох ти имането!

— Заклевам те в името на всемогъщия Аллах, кажи ми що за злато е това? — запитал Али.

— Това злато ти е предопределено от най-древни времена! — отговорил гласът. — Ние идвахме при всеки, който се заселваше на това място и го питахме: „Ей, Али, син на Хасан, да ти спусна ли златото?“ Щом се изплашеше от думите ни, разбирахме, че не е този, когото търсим, затова му чупехме шията. Когато ти се появи и те позовахме, стана ясно, че ти си стопанинът на златото, и затова ти го спуснахме. Ти имаш и още едно съкровище, в Йемен! Щом отидеш там, непременно да си го вземеш! Сега искам да ме пуснеш!

— За бога, няма да те пусна, докато не ми донесеш и онова в Йемен! — възкликнал Али.

— Ако ти го донеса, ще освободиш ли и мене, и неговия страж? — запитал джинът.

— Разбира се! И още — имам жена и деца в Кайро. Искам да ми ги доведеш тихичко, да са здрави и читави!

— Ще ти ги доведа с керван под паланкин, със слугите, свитата и съкровищата! — отговорил джинът и му поискал три дни срок.

Заоглеждал Али Мисри къщата, търсел къде да скрие златото. В един от ъглите видял плоча. Повдигнал я, влязъл вътре и видял голям хамбар, пълен с празни чували. Вземал чувал по чувал, пълнел ги със злато и ги вкарвал в хамбара. Когато събрал всичкото злато, върнал плочата на мястото й. После се върнал и заспал на скамейката зад вратата. Едва бил задрямал, когато някой почукал. Отворил — пред него стоял слугата. Щом го зърнал жив и здрав, робът се завтекъл при господаря си и му казал:

— Господарю, търговецът, който се настани в къщата на джиновете, е жив и здрав!

Господарят му, щом видял Али, го прегърнал и запитал:

— Какво направи Аллах с тебе?

— Само добро! — отговорил Али. — Постлах си горе в мраморната зала! Казах си нещо от Корана, спах до сутринта, измих се, помолих се, слязох и седнах на скамейката!

— Хвала на Аллаха, че си жив и здрав! — възкликнал стопанинът…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ШЕЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че стопанинът пратил на Али Мисри роби, мамелюци, неволници и покъщнина. Подредили те къщата от горе до долу, постлали я с най-хубави килими. Щом търговците узнали за идването му, взели го при себе си на пазара и запитали:

— Кога ще ти дойде стоката?

— След три дни ще влезе в града! — отговорил той.

Минали три дни и при него се появил стражът на първото съкровище.

— Ела и посрещни съкровището, което съм ти донесъл от Йемен заедно с близките ти! — рекъл той. — Част от него е в пари, а другата част са много стоки, натоварени на мулета, коне, камили и мамелюци — всички те са джинове!

Али отишъл при търговците и им казал:

— Да излезем и да посрещнем кервана със стоката ми! Заповядайте със семействата, за да посрещнем и семейството ми!

Изпратили те да извикат семействата им, спрели в някаква градина извън града и поседнали. И докато си приказвали, вдигнал се облак прах до небесата, а под него — керван с водачи, мулета, камили и роби, които вървели с песни и танци. Водачът му пристъпил към Али Мисри, целунал ръката му и рекъл:

— Извинявай, господарю, че се позабавихме! Искахме да влезем в града още вчера, но се уплашихме от дружина крайпътни разбойници и поизчакахме, докато Аллах ги отдалечи от нас!

Всички се проточили в дълга колона. Търговците се чудели на мулетата, натоварени със сандъци, жените им пък гледали с удивление дрехите на съпругата и децата на Али и си казвали:

— Такива дрехи няма дори багдадският цар!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че джиновете събрали всичко по складовете. Седнали всички весели и доволни, донесли най-хубави гозби и сладкиши, нахранили се, пили най-изискани питиета, после се измили с розова вода и благовония, накрая се прибрали по домовете си. Само стопанинът на къщата, в която заживял Али Мисри, останал при него и му говорел:

— Нека слугите вкарат мулетата и другия добитък в оборите!

— Те ще си тръгнат още тази нощ! — казал Али Мисри.

Той разрешил на джиновете, когато се мръкне, да си ходят. Сбогували се с него, напуснали града и полетели към своите краища. Когато стопанинът се прибрал у дома, Али отишъл при семейството си и запитал:

— Как живяхте през цялото време?

Разказала му съпругата за мъките, голотията и глада.

— А как дойдохте? — запитал той.

— Господарю! — отговорила тя. — Вечерта си легнах с децата и не усетих как някой ни вдигна и полетяхме. Нищо лошо не ни се случи! Кацнахме на място, подобно на бедуински стан! Видяхме там натоварени мулета и паланки. „Кои сте вие?“, запитах. „Какви са тези товари? Къде сме?“ „Ние сме слуги на търговеца Али Мисри!“, отговориха ми слугите. „Пратиха ни да ви вземем и да ви отведем при него в Багдад!“ „А близо или далече е този град?“, запитах. „Само една нощ път!“ После ни качиха в паланкина и още преди съмване бяхме тук!

— А кой ви даде тези дрехи? — запитал Али Мисри.

— Керванджията! — отговорила жена му. — Той отвори един сандък, извади от него тези дрехи, даде ми и ключа и ми рече: „Пази го и го дай на мъжа си!“

Тя извадила ключа, подала му го, а той запитал:

— Ще познаеш ли кой беше този сандък?

— Разбира се, ще го позная! — отговорила тя.

Двамата слезли в мазето и тя познала сандъка. Извадил Али ключа и отключил — вътре били ключовете на останалите сандъци. Заотварял сандък след сандък и заразглеждал скъпоценните накити, камъни и метали — съкровища, каквито нямат и царете. Пак ги заключил. Завел жена си при плочата с халката, отместил я, влезли вътре и той й показал какво има там.

— Откъде имаш всичко това? — запитала тя.

— Това е от божията щедрост! — отговорил той и й разказал всичко, както си било.

— Всичко това си получил благодарение на бащината ти молитва! — казала тя. — Преди да умре, той молеше Аллах, ако те хвърли в трудност, бързо да те измъкне от нея! За бога, господарю, не се връщай при съмнителните си приятели!

— Приемам съвета ти! — рекъл той. — Ще моля Аллах да отдалечи от нас лошите приятели! Нека следваме праведния път на неговия пророк!

Така заживял Али с жена си и децата си. Наел си дюкян, сложил за продажба някои скъпоценни камъни и метали, седял вътре и продавал. Станал най-личен между търговците в Багдад. Чул за него царят на Багдад и пратил човек да го повика. Взел той четири тепсии от червено злато, напълнил ги със скъпоценни камъни и метали, каквито никой не притежавал, явил се при царя и му казал:

— Царю честити, твоят роб ти носи дар и моли благоволението ти да го приемеш!

Поставил четирите тепсии пред него, открил покривалата им. Загледал се царят и видял скъпоценности, каквито никога не бил притежавал — те стрували цели хазни с пари!

— Приемам дара ти, търговецо! — казал той. Али целунал ръката му и си отишъл. Викнал царят големците на царството си и ги запитал: — Колко царе пожелаха ръката на дъщеря ми?

— Много! — отговорили те.

— А някой от тях носил ли ми е подобен дар?

— Не, защото никой не притежава нещо такова!

— По волята на Всевишния ще омъжа дъщеря си за този търговец! Какво ще кажете?

— Твоята повеля е закон! — отговорили първенците.

Царят показал на жена си тепсиите и я запитал:

— Това е от един египетски търговец, който е дошъл в града ни! Аз изпратих човек да го извика, за да се сприятелим, пък ако има някои скъпоценности — да ги купим за зестрата на дъщеря ни! Той донесе тези тепсии в дар! Сърцето ми се отвори към него и аз пожелах да му дам дъщеря си за жена! Ти какво ще кажеш?

— Това е божие и твое дело, царю честити! — отговорила царицата. — Да бъде онова, което е пожелал Аллах!

На другия ден царят събрал дивана си и наредил да доведат всички търговци на Багдад заедно с търговеца Али Мисри. Всички се събрали и той рекъл:

— Доведете кадията! — и когато кадията дошъл, продължил: — Кадия, запиши брака на дъщеря ми с търговеца Али Мисри!

— Извинявай, господарю и владетелю! — възпротивил се Али. — Не е правилно търговец като мене царски зет да става!

— Аз ти давам и везирство! — рекъл царят и начаса го направил везир.

Седнал Али в креслото на везира и рекъл:

— Царю честити, ти ми дари всичко това, но позволи ми да кажа нещо! Макар твоята благородна воля е да ме ожениш за дъщеря си, аз ще ти кажа, че трябва да я ожениш за моя син! — казал Али.

Изпратили един от мамелюците и той довел сина на Али. Царят открил, че той е по-хубав дори от дъщеря му.

— Как се казваш? — запитал го царят.

— Хасан се казвам, господарю мой султан! — отговорил момъкът, който бил четиринайсетгодишен.

— Запиши брака между дъщеря ми Хасна ал-Уджуд и Хасан — син на търговеца Али Мисри! — разпоредил се царят на кадията.

Така оженили двамата, а Али Мисри станал везир…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Али Мисри влязъл при жена си във везирска дреха, тя възкликнала:

— Това пък какво е?

Той й разказал за станалото и добавил:

— Царят омъжи дъщеря си за сина ни Хасан!

На сутринта царят наредил да вдигнат сватба. Празникът продължил цели трийсет дни. Когато царицата видяла зетя си, много го обикнала, много уважила и майка му. Царят наредил да вдигнат дворец за Хасан и той заживял в него с царкинята. Майка му стояла при тях по цели дни и рядко се връщала у дома си. Един ден царицата рекла на царя:

— Царю, майката на Хасан не бива да стои постоянно при сина си, пък да оставя везира сам, но не може и да бъде и през цялото време при везира, а да оставя сина си и снаха си сами!

— Разбрах те! — казал царят.

Наредил той до двореца на Хасан да се вдигне трети дворец — и на везира, за да се пренесе той в него. Прозорците на трите двореца били обърнати едни срещу други. Когато царят искал да поговори с везира си, или пеша сам отивал при него, или го викал при себе си да дойде пеша. Същото било за Хасан, жена му, майка му и царицата. Така живели те доста време, но ето че царят се разболял. Събрал той големците на държавата и им казал:

— Аз съм тежко болен! Искам всички до един да дадат съгласието си да закълна някого да бъде ваш цар, че да съм спокоен!

— Всички желаем цар да бъде твоят зет! — рекли те.

— Доведете ми утре най-главния кадия, всички големци, емири и везири, та всичко да бъде, както се полага!

На сутринта всички се събрали в дивана и царят казал:

— Велможи на Багдад! Кого искате за цар след смъртта ми? Искам в присъствието на всички вас да го закълна в царщината още докато съм жив!

— Всички сме съгласни това да бъде Хасан, везирският син! — отговорили събралите се.

— Щом така мислите, доведете го тук! — наредил царят.

Довели Хасан при царя, който рекъл:

— Хасане, всички велможи се договориха да те направят цар след смъртта ми! Искам да те закълна, преди да умра, че да сме свършили и тази работа!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан целунал земята пред царя и рекъл:

— Владетелю! Че между емирите има много по-достойни от мене! Не ми възлагайте това тегло, царю!

— Искаме само тебе за цар! — викнали всички велможи.

— Но баща ми е по-възрастен от мене, не е правилно аз да стоя по-високо от него!

— Аз желая същото, което тези мои братя! — казал баща му. — Те са доволни от тебе и се договориха ти да си цар! Не се противи на царската воля, синко!

— Кадия, напиши договор със съгласието на всички емири, че Хасан, съпруг на дъщеря ми, ще бъде техен цар! — рекъл царят.

Кадията написал договора, подписал го, а всички се заклели пред царя. Царят пък заклел зет си и му наредил да седне на царския трон. През този ден той управлявал, както се полага, раздал богати дарове на големците и всички се разотишли. Хасан останал при своя тъст и му целунал ръцете.

— Хасане! — казал царят. — Когато управляваш своя народ, следвай повелите на Аллаха!

— С твоята молитва, татко, аз ще успея! — рекъл Хасан.

Старият цар живял още три дни, а после отпътувал в лоното на Всевишния. Така Хасан останал единствен цар. Народът му се радвал и всичките му дни били щастливи. Баща му останал велик везир. Много дълго време царувал той в Багдад, царската дъщеря му родила три мъжки рожби, които го наследили след смъртта му. Всички живели весели и доволни, докато не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва! Хвала на онзи, който е вечен и държи в ръка живота и смъртта на всеки от нас!

Приказка за Али Баба, четирийсетте разбойници и неволницата Марджана

Разказват, че в далечни времена в един от градовете на Хорасан живели двама родни братя. Единият се казвал Касим, а другият — Али Баба. Баща им починал и им оставил нищожно наследство. Братята си го поделили по закон без спорове и ругатни. След делбата Касим се оженил за богата жена, която имала земи и дюкяни, започнал да върти алъш-вериш, богатството му пораснало и той се славел между почтените богати мъже.

А Али Баба се оженил за бедна съпруга, която нямала нито домове, нито ниви, нито динар, нито дирхам. Похарчил набързо всичко, което бил наследил от баща си, налегнала го нуждата с нейните мъки и бедност. Объркал се, не знаел какво да предприеме, за да намери нещо за препитание и изхранване. Но той бил човек умен и разумен, схватлив и начетен и си казал следните стихове:

„С познанията си навред блестиш!

                Ти учен си!“ — ми казват всеки час.

Похвали не приемам, а пари!

                Какво е мъдрост без пари и власт?

Твърдят ми: „Мъдростта ти се цени!“

                Но как да я заложа ей сега?

В залог кой взема ум и на какви цени?

                Ще срещна само срам, побой, тъга!

Злините те достигат всеки ден!

                Бедняшкият живот е като ад!

Огнище гасне, а умът — смутен,

                през лято — глад, а зиме — страшен хлад!

От кучета бездомни бяга той,

                навсякъде — псувни, човешка злоба!

Беднякът не намира миг покой,

                спасението си намира в гроба!

В живота няма радост!… Мъки, глад…

                Но в гроба всички равни кротко спят!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Али Баба веднъж седнал да размисли как да си оправи работите, за да преживее: „Ако с останалите ми дирхами си купя брадва и магарета, ще отида в планината, ще насека дърва и ще ги продам на пазара. Сигурно ще спечеля достатъчно, за да нахраня семейството си!“ Купил брадва и три магарета и на сутринта тръгнал към планината. Цял ден сякъл дърва, връзвал ги на снопове, а когато започнало да се смрачава, натоварил магаретата, слязъл от планината, отишъл на пазара, продал дървата, а спечелените пари похарчил, за да нахрани челядта си. Светнало му пред очите. На сутринта направил същото. Това му станало навик. Всяка сутрин отивал в планината, а вечер се връщал, продавал събраните дърва и харчел парите за семейството си.

И ето че един ден, както си сечал, видял да се вдига облак прах, под него се показали няколко конници. Те били въоръжени до зъби, облечени в ризници, на поясите им — мечове, при коляното на всеки — копие, на гърба — лък. Изплашил се Али Баба. Притичал до високо дърво, скрил се между клоните му и насочил поглед към конниците. Огледал ги по-внимателно и твърдо се убедил, че са разбойници. Били четирийсет души. Али Баба съвсем се изплашил, устата му пресъхнала, едва не се подмокрил. А конниците спрели под него, слезли от конете, закачили на шиите им дисаги с ечемик, после всеки взел дисагите на своя кон и ги метнал на рамо. Предводителят им тръгнал по склона на планината, спрял пред една желязна портичка, която се намирала на място, обрасло с гъста растителност. Тя просто не се забелязвала зад многото храсти и бодили и Али Баба нито веднъж не се бил натъквал на нея. Там спрели и предводителят им викнал:

— Сусам, отвори вратата![1]

Вратата се отворила. Предводителят влязъл, а след него — останалите с дисагите на гръб. Али Баба твърдо решил, че всяка торба е пълна с бяло сребро и жълто ковано злато.

Това било вярно, защото тези разбойници бродели по пътищата, нападали села и кервани и след като ги обирали, носели ограбеното на това далечно, скрито и невидимо за човешко око място.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Али Баба седял на дървото спотаен и неподвижен, без да откъсва поглед от разбойниците, и накрая видял, че те излизат с празни дисаги. Вързали дисагите за конските седла, яхнали конете и се скрили от погледа му. От страх той през цялото време мълчал, дори не дишал. Едва когато изчезнали, слязъл от дървото. Щом усетил, че вече е в безопасност, страхът му се стопил, спрял се пред малката врата и си помислил: „А какво ли ще стане, ако и аз кажа «Сусам, отвори вратата!»? Дали ще се отвори?“ Пристъпил към нея, произнесъл думите и тя се отворила.

А това място било създадено от разбунтувани джинове, то било омагьосано и се пазело с велики заклинания. Думите „Сусам, отвори вратата!“ били тайното средство, което сваляло забраната и открехвало портичката.

Щом видял, че вратата е отворена, Али Баба влязъл и вратата зад него се затворила. Изплашил се, но като си спомнил думите „Сусам, отвори вратата!“, страхът му се разсеял. „Няма защо да се тревожа, че вратата се е затворила, щом знам тайната дума, с която да я отворя!“ Мислел, че вътре ще е тъмно, и много се зачудил, като видял, че се е озовал в просторна светла зала от мрамор, добре иззидана, с високи сводове. От нея влязъл в друга стая, по-обширна и по-просторна, и открил там такива богатства и редки вещи, които перото е безсилно да опише. Там били събрани отливки от чисто злато и сребро, новоизсечени динари и поизтъркани дирхами. Всичко лежало на купчина като пясък или чакъл и никой не можел да го преброи. Минал в трета стая, още по-хубава и по-красива. Там били подредени най-хубавите дрехи от всички страни. Нямало на света плат, който да не се намирал в тази стая, независимо дали бил сирийски или от най-далечните краища на Африка и даже от Китай, Синд, Нубия и Индия. От там Али Баба влязъл в стая със скъпоценни камъни — рубини, изумруди, топази, елмази и др. Бисерите били на купчини, а ахатите се търкаляли по земята с коралите. Накрая влязъл в стаята с благовонията и намерил в нея най-добрите видове и най-прекрасните разновидности от аромати. Полъхвало на алое и мускус, надигал се дъх на амбра и момина сълза, навсякъде се носел ароматът на зюмбюл, благоухаело на шафран, сандаловото дърво пък се търкаляло по пода като цепеници за огнище, а мандалът — като захвърлени съчки.

Али Баба замръзнал от учудване, загубил ума и дума. Той постоял известно време в недоумение, после внимателно заразглеждал скъпоценностите. При бисерите въртял в ръцете си невиждано бисерно зърно, разхождал се сред рубините, подбирал скъпоценни камъни, потърсил някое и друго парче платно, обшито с ярко злато, което особено му харесало, разхождал се сред отрязъците мека нежна коприна, вдъхвал аромата на алоето и другите благовония. После си помислил: „Дори да са събирали дълги години тези богатства, разбойниците не биха могли да натрупат и малка част от тях! Значи съкровището е съществувало, преди те да влязат тук, и са го завладели незаконно. Ако аз използвам случая и взема съвсем мъничко от това огромно богатство, това няма да е грях, никой не може да ме упрекне. А щом богатството е такова огромно, кой ли ще забележи, че е взето мъничко!“

Така той решил да подбере част от разхвърляното злато. Започнал да изнася торбите с динарите навън и всеки път, когато искал да излезе или да влезе, казвал: „Сусам, отвори вратата!“ — и тя се отваряла. После натоварил торбите на магаретата и ги поприкрил с малко дърва. Подкарал животните и се прибрал у дома радостен и със спокойно сърце…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато влязъл в дома си, Али Баба заключил вратата, вързал магаретата на яслите, сложил им сено, после взел една торба, качил се при жена си и я сложил пред нея. След туй й донесъл друга торба. Така носил торба след торба, докато не пренесъл всичките, а тя го гледала изненадана и се чудела какво прави. Опипала една от торбите, усетила твърдостта на динарите, лицето й пожълтяло, защото си помислила, че толкова пари сигурно са крадени.

— Какво си направил, нещастнико! — възкликнала тя. — Не ни трябват чужди пари! Стига ми онова, което ми е предопределил Аллах, и съм съгласна да живея в бедност!

— Нека душата ти е спокойна! — рекъл Али Баба. — Никога моята ръка няма да докосне нещо забранено! Намерих тези пари в една съкровищница и ги донесох тук!

И той разказал всичко, което му се било случило — а от повторения полза няма! Заръчал й да си затваря устата и да пази тайната. Много се учудила тя на този разказ, огромна радост я обхванала. А той изпразнил торбите посред стаята — златото било няколко купчини. Тя се объркала, започнала да брои динарите, но той й рекъл:

— Горко ти, и за два дни няма да ги преброиш, пък и никаква полза от това няма! Най-добре ще е да изкопаем една яма и да ги заровим, за да не се разкрие работата!

— Щом нямаш желание да ги броиш, трябва поне да ги измерим, да знаем поне приблизително колко са! — рекла тя.

— Прави каквото щеш, но се боя, че ще се разкрие тайната ни и ще съжаляваме! — казал Али Баба.

Не обърнала жената внимание на мъжовите си думи, а, обратно — излязла да вземе от някого крина, тъй като поради бедност нямали крина. Отишла при жената на Касим, помолила я за крина, а тя си помислила: „Жената на Али Баба е бедна, тя никога не е мерила каквото и да е с крина! Защо ли й е потрябвала крината? Трябва да разбера!“ Така й се искало да узнае, че залепила за дъното на крината малко восък, за да може премерваното да залепне за него. После я дала на жената на Али Баба, тя я взела, бързо се върнала у дома и седнала да мери златото. Оказало се, че са десет крини. Зарадвала се, казала го на мъжа си. По това време той бил изкопал посред двора голяма яма. Изсипали вътре златото, засипали с пръст и тя побързала да върне крината на етърва си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ШЕЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато жената на Али Баба си тръгнала, жената на Касим надзърнала в крината и видяла на дъното й залепен за восъка цял динар. А тя знаела, че Али Баба е беден. Поседяла малко в недоумение и си помислила: „Али Баба само се преструва на беден, а мери златото си с крини! Откъде е взел такова огромно богатство?“ Завист нахлула в душата й. Почакала мъжа си в най-отвратително настроение. А Касим, мъжът й, всеки ден оставал в дюкяна си до вечерта. Жената горяла от нетърпение да си дойде по-бързо. Когато се мръкнало, Касим се прибрал. Видял жена си да седи тъжна и унила. Той много я обичал и запитал:

— Какво ти се е случило, о, наслада на очите ми и радост на сърцето ми? Защо си тъжна и плачеш?

— Ти наистина не можеш да си правиш сметките! — възкликнала жена му. — О, защо не се омъжих за твоя брат! Той уж външно е беден, всички виждат, че живее като просяк, но има толкова пари, че ги мери с крини! А ти се гордееш с богатството си, а всъщност си жалък бедняк в сравнение с него, защото броиш динарите си един по един!

И тя разказала на мъжа си какво й се било случило. Касим видял с очите си динара, който се бил залепил на дъното на крината, и разбрал, че щастието се е открило за брат му. Не се зарадвал на това, обратно — сърцето му обрасло със завист, защото бил подъл, нечестен и скъперник. Цялата нощ с жена му нито сън ги хващал, нито дрямка и когато утрото засияло, отишъл при брат си. Али Баба го посрещнал радостно, сложил го да седне на най-почтеното място. Наместил се Касим и му рекъл:

— Братко, ти защо живееш в бедност и нужда, когато имаш богатства, които огън не може да изгори? Защо живееш като просяк при твоите възможности да харчиш много? Каква полза от парите, ако човек не ги използва?

— О, ако бях такъв, какъвто казваш! — възкликнал Али Баба. — А аз съм си беден, нямам си друго богатство освен брадвата и магаретата! И защо ми говориш такива думи?

— Лъжата и хитростта няма да ти помогнат! — възразил Касим. — Ти не можеш да ме излъжеш и онова, което криеш, вече се знае! — той показал на Али Баба динара, който бил залепнал на восъка, и продължил: — Ето какво намерихме в крината, която ви дадохме! Ако богатството ти не беше голямо, не бихте мерили златото си с крини!

Али Баба разбрал, че причината за разкриването на тайната му е глупостта на жена му, но кой ли кон не се спъва и кой ли гвоздей не ръждясва! Не можел повече да крие тайната. Пък и парите били прекалено много, повече, отколкото ум можел да побере, неговата част нямало да стане по-малка, ако я разделял с брат си! Такива пари нямало да се похарчат за сто години по колкото и да харчели на ден! Разказал на брат си историята и рекъл:

— Братко, нека всичко, което съм донесъл, си го разделим поравно, а ако искаш повече, ще ида да ти донеса! Знам тайната дума и ще изнеса, което пожелаем!

— Аз на такава делба не съм съгласен! — казал Касим. — Заведи ме на мястото и ми разкрий тайната на влизането! Както ти си влязъл и си взел каквото ти се ще, така и аз ще вляза и ще взема каквото ми харесва!

— Ще ти кажа всичко! — възкликнал Али Баба. — Аз се колебах само заради разбойниците — да не ти сторят нещо лошо! Щом искаш да влезеш влез. Нито полза имам от това, нито вреда! Вземи колкото ти се иска! Не можеш да пренесеш всичко, там винаги ще има много повече, отколкото си взел!

Али Баба показал на Касим пътеката към съкровището, научил го на думите „Сусам, отвори вратата!“ и добавил:

— Запомни добре тези думи, да не ги забравиш! Боя се от разбойниците и последствията от цялата тази работа!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Касим не обърнал внимание на предупрежденията, върнал се у дома си развеселен, приготвил десет мулета, натоварил всяко с по два празни сандъка, сложил необходимите върви и въжета и си легнал да спи, като си мислел да вземе всички богатства, без да ги дели. Когато зората се пръкнала, наместил товара върху мулетата и ги подкарал бързо към планината. Намерил вратичката сред тревите и бързо произнесъл:

— Сусам, отвори вратата!

И тя се отворила. Касим побързал и влязъл, алчен да вземе всички богатства, но едва прекрачил прага, и вратата зад него се затворила. Обходил всички стаи, загубил ума и дума, като видял толкова неща невиждани. Дощяло му се да прибере наведнъж всички богатства. Взел торба със злато, метнал я на гърба си, приближил се до вратата и понечил да каже нужните думи, за да се отвори, тоест да произнесе „Сусам, отвори вратата!“. Но тези думи не му идвали на ум, бил ги забравил. Опитал да си ги спомни, но те все бягали от паметта му. „Ечемик, отвори вратата!“, казал той, но вратата не се отворила. „Жито, отвори вратата!“, рекъл, но вратата дори не се помръднала. „Просо, отвори вратата!“, викнал, но вратата останала затворена. Така той викал един вид зърно след друг, изброил названията, които му дошли на ум, но думите „Сусам, отвори вратата!“ били изчезнали от паметта му. Касим смъкнал златото от гърба си и седнал. Отново се опитал да си спомни какво зърно бил споменал брат му, но не успял. Разкайвал се за стореното и си говорел: „Ех, ако се бях задоволил с това, което ми предложи брат ми, ако не бе тази алчност, която скоро ще стане причина за моята гибел!“ Ту викал и си говорел на висок глас, ту плачел и се укорявал мълчаливо. Минали дълги часове, времето течало бавно, а той си седял и всяка минута му се струвала дълга като век. Страхът и ужасът растели, накрая възкликнал в себе си: „Загинал съм! Няма как да се измъкна от този тесен затвор!“…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че по същото време разбойниците завардили някакъв керван, заграбили големи богатства и после тръгнали към съкровищницата, за да оставят там плячката. Забелязали мулетата с натоварените на тях сандъци и се разтревожили. Спрели конете, спешили се, измъкнали мечовете и като не видели никого, пристъпили към вратата. А Касим, като чул тропота на конете и гласовете на хората, разбрал, че това са разбойниците, за които бил говорил брат му. Притаил се зад вратата, а главатарят на разбойниците казал:

— Сусам, отвори вратата!

Вратата се отворила. Касим се втурнал напред, търсейки спасение, сблъскал се с главатаря и го съборил. Замятал се между тях, измъкнал се от първия, от втория, от третия, но те били четирийсет, не можел да избяга от всички. Един го ударил с копието в гърдите така, че острието му блестящо изскочило откъм гърба. Така се свършил срокът на Касимовия живот. Разбойниците влезли в съкровищницата и забелязали, че все пак нещо от нея е взето. Дошло им на ум, че убитият Касим е взел липсващите скъпоценности, но не могли да разберат как се е добрал до това непознато и скрито от очите място. Като го видели мъртъв и неподвижен, се успокоили.

— Хвала на Аллаха, който ни избави от този проклетник! — рекли те, разсекли тялото му на четири къса и ги закачили зад вратата да служат за предупреждение на всеки, който се осмели да влезе на това място. После излезли, вратата се затворила както преди, яхнали конете и си отишли…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И СЕДЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че жената на Касим цял ден чакала мъжа си и си мислела, че той ще й донесе богатствата, които така желаела. Но когато се мръкнало, а той все не се връщал, се разтревожила и отишла при Али Баба и му разказала всичко. Той започнал да я успокоява:

— Не се тревожи! Сигурно има някаква причина да не се е прибрал! Може да е решил да не се спуща в града през деня, да не станат нещата известни. Сигурно ще се върне през нощта! Работата ще свърши добре! А ти се прибери!

Жената се върнала у дома. Тя съвсем не била спокойна, лоши мисли се въртели в ума й. Дошла нощта, а мъжът й все не се връщал. Отчаяла се, заплакала, но не викала, както правят жените, защото се бояла, че съседите ще я чуят и ще я заразпитват. Най-после дочакала утрото и пак изтичала при Али Баба, за да му каже, че брат му не се е върнал.

— Не знам какво да мисля! — възкликнал той. — Сам ще ида, за да си изясня какво е станало! Може пък това закъснение да е за хаир!

Начаса приготвил магаретата си, взел брадвата и тръгнал към планината. Не видял мулетата и забелязал следи от кръв. Приближил се до вратата, предчувствайки какво се е случило, и казал:

— Сусам, отвори вратата!

Вратата се отворила. Видял той тялото на Касим разсечено и закачено зад нея. Косите му настръхнали, зъбите му загракали, устата му пресъхнала, едва не паднал в несвяст от страх. Много мъчно му станало. После си спомнил, че най-добре ще бъде да призове цялата си хитрост и да се води от разума и предпазливостта. Взел парчетата от тялото на разсечения Касим, качил ги на магаретата, покрил ги с парчета плат, сложил отгоре някои скъпоценности от съкровището, които малко тежат, но високо се ценят, натрупал отгоре дърва, поизчакал да се стъмни и тръгнал към града…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Али Баба влязъл в града, но не знаел как да постъпи с убития си брат. Подкарвайки магаретата си, стигнал пред дома на Касим, почукал на вратата. Отворила му една черна прислужница от Абисиния. Тя била една от най-прекрасните неволници, млада, с прекрасно лице и черни очи, но и нещо повече — притежавала здрав разум и огромно благородство при нужда. Всички неща за дома лягали върху нейния гръб.

— Дойде твоето време, Марджана! — рекъл Али Баба. — Нужна ни е твоята хитрост в една много важна работа!

Оставил магаретата в двора и се качил при снаха си. Марджана тръгнала след него, разтревожена от това, което чула.

— Какво носиш, Али Баба, добро или зло? — запитала жената на Касим. — Откри ли нещо за Касим?

Но Али Баба бавел отговора си, тя усетила истината и заплакала.

— Престани да викаш! — рекъл Али Баба. — Хората ще чуят и всички ще изпогинем! — и той й разказал какво се било случило, а после продължил: — Скръбта няма да върне умрелия! Вместо да скърбиш, по-добре е да се смириш пред присъдата на Аллах! Би било и по-разумно двамата да се оженим[2]. Това няма да тежи на първата ми жена, защото тя е благочестива и набожна, и ще заживеем в едно семейство! Хвала на Аллаха, че имаме достатъчно блага, които ще ни избавят от необходимостта да работим и да се трудим, за да си вадим хляба!

Когато жената на Касим чула тези думи, голямата й скръб и мъка изчезнали, тя престанала да плаче и рекла:

— Аз съм твоя покорна робиня! Подчинявам ти се за всичко, което сметнеш, че е добре! Но как да скрием убития?

— Остави това на Марджана! — рекъл Али Баба. — Знаеш колко находчива е, как умее да измисля хитрости!

Али Баба я оставил и се прибрал вкъщи. А Марджана започнала да успокоява господарката си:

— Остави тази работа на мене! Ще измисля нещо!

Тя отишла в дюкяна на бакалина на същата улица. Той бил стар човек на почтена възраст, славел се с умението си да врачува и лекува, знаел да вари разни лекове, мехлеми и други прости лекарства. Тя му поискала мехлем, който се давал само при тежки заболявания.

— А кому е нужен този мехлем? — запитал бакалинът.

— На моя господар Касим! — отговорила Марджана. — Силна болест го налегна, събори го на легло!

Бакалинът й дал мехлема, тя го взела, платила му колкото дирхама струвал, и се върнала у дома…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на другия ден Марджана се върнала при бакалина и помолила за такива лекове, които се пият само когато човек вече няма друга надежда.

— А вчерашният мехлем не помогна ли? — запитал я той.

— Не, за бога! — възкликнала Марджана. — Моят господар бере душа, а господарката вече започна да го оплаква!

Дал й бакалинът лека, а тя отишла при Али Баба и му разказала за измислената хитрост. Посъветвала го по-честичко да наминава в дома на брат си и да се показва тъжен. Той направил така и когато хората го запитали какви са кахърите му, им казал, че брат му е болен. Новината тръгнала из града.

Още преди изгрев-слънце на другия ден Марджана отишла при един обущар на име Мустафа. Той бил човек в доста напреднала възраст, дребен на ръст, с голяма глава, с дълга брада и мустаци. Винаги отварял работилницата си призори, бил първи на пазара. Тя го поздравила и сложила в ръката му динар. Той дълго въртял монетата между пръстите. Разбрал, че Марджана е намислила с негова помощ да свърши някоя хитра работа, и й казал:

— Какви са желанията ти и аз ще ги изпълня!

— Вземи игла и конец, измий си ръцете, обуй си сандалите и ми позволи да ти завържа очите! — рекла Марджана. — Ще дойдеш с мене, за да свършиш една ловка работа! За това ще получиш награда на земята и на небесата! — и сложила в ръката му още един динар.

Шейхът скочил на крака и рекъл:

— На твоите услуги! Каквото поискаш — ще го направя!

Затворил работилницата си, взел конци, игли и всичко нужно за шиене. Марджана завързала очите му, за да не познае той мястото, където го води. Хванала го за ръка и тръгнала. Той тръгнал с нея по улици и сокаци като сляп, без да знае къде отива. Тя го водела ту надясно, ту наляво, удължавала пътя, за да го обърка, за да не разбере накъде върви. Стигнали пред къщата на покойния Касим и тя влязла с шейха, където се намирало тялото на нейния господар. Тогава снела превръзката от очите му. Когато очите на шейха се отворили, той видял, че се намира в непозната стая и пред него е тялото на убит и разсечен човек. Затреперили се коленете му, но Марджана му рекла:

— Не бой се! От тебе се иска само да съшиеш частите на този убит човек, така че тялото му да стане едно цяло!

Тя му подала трети динар, шейхът го скрил в пазвата си и си помислил: „Сега трябва да се водя от хладна мисъл. Аз съм в стая, която не познавам, сред хора, които са ми неизвестни. Остава само да се подчинявам! Не съм отговорен за кръвта на този човек! Зашиването не е забранено, така че няма да съм грешен!“ Започнал да съшива частите на убития, докато те се превърнали в едно цяло. Свършил работата си, Марджана пак му завързала очите, спуснала се с него на улицата и пак тръгнали от сокак в сокак, докато не го довела до работилницата му още преди хората да са излезли от домовете си. Там снела превръзката от очите му и рекла:

— Не разказвай за онова, което видя! Не говори за нещо, което не те засяга, че може да те постигне нещо, което не ти приляга!

Дала му още четвърт динар, върнала се у дома, донесла гореща вода и сапун и измила тялото на господаря си. После го облякла в нови дрехи, сложила го в ложето, извикала Али Баба и жена му, разказала им какво била направила, и рекла:

— Сега вече обявете за смъртта на Касим!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че жените завикали, заплакали, заскубали си косите. По града се пуснала мълвата за смъртта на Касим. Дошли миячите, за да измият мъртвия по обичая, но Марджана им казала, че вече е измит, намазан с благовонни масла и увит в саван. Тя им платила повече, отколкото трябвало, и те си отишли със спокойна съвест. Донесли носилка, сложили тялото на нея и тръгнали към гробището. Изровили гроб, погребали го. Така всички мислели, че Касим е умрял от своя смърт.

Когато минал законният срок, Али Баба се оженил за жената на брат си и преспал с нея. Хората одобрявали постъпката му и смятали, че е породена от голямата му любов към брат му. После той се пренесъл в нейния дом заедно с първата си жена, там пренесъл и богатствата, взети от съкровищницата.

А разбойниците след известно време пак дошли в скривалището си. Като не намерили трупа на Касим, те усетили, че убитият е имал съдружници и че тайната им вече е разкрита. Когато проверили какво било взето, пък то не било малко, страшно се разярили.

— Юнаци славни в битка и сеч, дойде време за отмъщение и меч! — заговорил главатарят им. — Ние си мислехме, че скривалището ни е открито от един човек, а се оказва, че са били много! Не знаем колко са, нито къде живеят! Ние не жалим живота си, за да съберем тези богатства, а някой друг ги използва, без да се мори и поти! Пръснете се по села и градове, търсете дали някой бедняк не е забогатял, не е ли бил погребван наскоро някой убит! Нужен ни е човек пресметлив, ловък и смел! Нека скришом влезе в града, аз не се съмнявам, че нашият враг живее там! Нека се преоблече като търговец и разпитва кой е умрял наскоро, къде е къщата на умрелия, как го е постигнала смъртта. Вестта за убитите не остава скрита! Ако той хване нашия враг или разбере къде се крие, ще го назнача за свой приемник! Ако пък излъже надеждите ни, ще знаем, че това е жалък глупак, и ще го убием, защото човек без здраво мъжество и без разсъдлив ум тук не ни е нужен! Изкусен крадец може да бъде само оня, който знае най-различни хитрости! Кой ще се заеме с това трудно и опасно дело?

Един от разбойниците с едро тяло и висок ръст излязъл напред и приел задачата. Главатарят го посъветвал да се държи предпазливо. Научил го как да влезе в града облечен като търговец, който уж иска да върти търговия, а всъщност гледа и запомня всичко…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че разбойникът облякъл дрехи на търговец. Когато се зазорило, той влязъл през градските порти, минал край пазарите и махалите и накрая стигнал до пазара на обущаря Мустафа. Видял, че вече е отворил работилницата си и шиел някакви сандали. Крадецът пристъпил към него и го поздравил най-учтиво:

— Да благослови Аллах делата ти! — казал той. — Ти си отворил работилницата си преди всички!

— Синко! — отговорил майстор Мустафа. — По-добре е да си вадиш хляба с усърдие, отколкото да се успиваш!

— Обаче, шейх, аз ти се чудя… — продължил разбойникът — как ти, със слабите си очи, в тази напреднала възраст можеш да шиеш още преди изгрев-слънце, когато светлината е толкова оскъдна!

Шейхът сърдито го погледнал и възкликнал:

— Ако бе от жителите на този град, не би ми говорил така! Аз съм известен сред бедни и богати именно с острото си зрение! Неотдавна даже едни хора ме викнаха да зашия един мъртвец в стая с много малко светлина и аз го заших много добре! Ако нямах такъв остър поглед, нямаше да се справя!

Разбойникът решил, че божествената воля го е довела при този обущар, и казал учудено:

— Грешиш, шейх! Сигурно си ушил само савана — никога не съм чувал да са зашивали мъртвец!

— Аз говоря, както си беше! — възразил Мустафа. — Махай се от тук и си слагай капаните на някой друг! Аз няма да открия нещо, което искам да скрия!

Крадецът вече бил съвсем убеден, че този мъртвец ще да е бил онзи, когото главатарят му бил разсякъл в съкровищницата, и рекъл:

— Аз, шейх, нямам нужда от твоите тайни! Само ще те помоля да ме заведеш до къщата на покойния: може да е някой мой близък и да трябва да утеша роднините му. Отдавна не живея в този град и не знам какво се е случило, докато ме нямаше!

Той извадил един динар и го пуснал в шепата на шейх Мустафа, който отказал да вземе парите с думите:

— Ти ме питаш за нещо, което не мога да ти отговоря! Заведоха ме в дома на покойника със завързани очи. Не знам пътя, не мога да те изведа дотам!

— Дарявам ти този динар независимо дали ще изпълниш молбата ми! — казал разбойникът. — Но ако поседнеш и си помислиш малко, може би ще си спомниш пътя, по който си минал, а?

— Може би, но трябва и ти да ми вържеш очите, както направиха те! — отговорил шейхът. — Помня как ме поведоха за ръка, кога се отбивахме и как накрая спряхме! Може така и да успея да намеря пътя към онази къща!

Разбойникът дал на Мустафа още един динар.

— Ще направим, както казваш! — рекъл той.

Мустафа затворил работилницата си, разбойникът взел някаква кърпа, вързал му очите, после го хванал за ръка и двамата тръгнали. Шейх Мустафа вървял ту надясно, ту наляво, ту направо, както бил правил с робинята Марджана, докато стигнали до една улица. Там направил няколко крачки, спрял се и казал:

— Май че спряхме на това място!

Крадецът снел превръзката от очите му и се оказало, че обущарят е спрял точно пред къщата на Касим. Той попитал дали знае кой е стопанинът на тази къща, а шейхът отговорил:

— За бога, не знам! Улицата е далече от моята работилница, не познавам хората от тази махала!

Крадецът му дал още един динар и рекъл:

— Върви си с мир и да те пази Аллах!

Върнал се шейх Мустафа в работилницата си радостен, че е спечелил цели три динара. Крадецът останал сам пред къщата, разгледал я и открил, че портите й си приличат с портите на останалите къщи в махалата. Изплашил се, че после няма да я отличи, взел тебешир и начертал върху нея малък бял знак, за да може по него после да я намери. След това се върнал в планината радостен и убеден, че работата е изпълнена и остава само да се отмъсти…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че робинята Марджана станала от сън и излязла да купи необходимите храни и напитки. Изведнъж, като се връщала от пазара, забелязала върху портата на къщата изписан с бяло знак. Това й се сторило съмнително и тя си помислила: „Може и деца да са си играли по улицата, но по-сигурно е този знак да е поставен от враг, който е замислил нещо лошо! Я дай да го объркам!“ Взела тебешир и нарисувала по портите на съседите знаци, които приличали на знака върху нейната порта. После се прибрала у дома и скрила стореното от господарите си.

А разбойникът, щом се върнал, разказал как намерил къщата и поставил на портата й знак, за да я разпознае. Главатарят му го възхвалил и викнал на разбойниците:

— Облечете дрехи на обикновени хора, скрийте оръжието под тях и идете в града по различни пътища! Ще се срещнем при голямата джамия. Ние със съгледвача ще отидем в дома на нашия враг! После ще дойдем при джамията и ще се договорим какво ще правим по-нататък!

Крадците направили така, както им бил наредил главатарят, а той и съгледвачът тръгнали да търсят улицата. Главатарят видял дом с бял знак на портата. Запитал съпровождача дали това е къщата, и той отговорил:

— Да!

Но главатарят хвърлил поглед към друга къща и забелязал, че и на нейната порта стои същият знак. Направил няколко крачки и видял, че повече от десет къщи са белязани със същия знак.

— Ти само една ли къща беляза? — запитал той.

— Само една! — отговорил той.

— А как са станали десет, че и повече?

— Не знам…

— А можеш ли сред тези къщи да познаеш онази, която си белязал с ръката си? — възкликнал главатарят.

— Не мога… — отговорил разбойникът. — Всички къщи тук толкова си приличат, пък и знаците са еднакви!

Главатарят разбрал, че няма полза да се върти повече на това място. Върнал се в джамията и наредил на всички да се връщат в планината по различни пътища. Събрали се на старото място, той им разказал какво се било случило, и казал:

— Сега трябва да изпълним присъдата според договорката!

А съгледвачът бил смел човек с твърдо сърце. Той без страх пристъпил напред и възкликнал:

— Заслужих да бъда погубен като наказание за лошата ми работа! По-добре да умра, отколкото да живея в позор!

Главатарят измъкнал меча и така го ударил в шията, че главата му отлетяла встрани, а после казал:

— Юнаци изкусни в бой и сеч! Кой от вас е смел и без меч? Кой ще се заеме с този труден подвиг? Нека не излиза страхливец негоден и слабак безплоден! Искам мъж с ярост, но и с мисъл надарен, който за всичко хитрост измисля!

Изстъпил се напред един на име Ахмад Гадбан. Бил със снага огромна, с глава дебела, с лице страшно, с образ тъмен, с външност противна, със слава лоша, мустаците му треперели като на котка, която гони мишка, брадата му се тресяла като на козел, когато възкачва козите.

— Никой не може да свърши тази работа освен мене! — заговорил той. — Ако е пожелал Аллах, аз ще се върна с блага вест и най-точно ще ви покажа къщата на нашия враг!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че разбойникът се преоблякъл като търговец и влязъл в града на зазоряване. Тръгнал към махалата на обущаря Мустафа, защото знаел вече пътя от разказа на своя мъртъв предшественик. Намерил го в работилницата му, заговорил му ласкаво, двамата се заприказвали и скоро направили същото, защото парите са стрела, която бие право в целта, и ходатай, на когото не можеш да откажеш. При къщата на покойния Касим разбойникът снел превръзката на обущаря и го пуснал да си ходи. Той се изплашил да не би после да се обърка и начертал знак на скрито място с червена керемида. После се върнал при дружината си и разказал какво е направил.

А робинята Марджана излязла сутринта както обикновено да купи месо, зеленчуци, плодове, благовония и разни други нужни неща. Когато се върнала от пазара, червеният знак не убягнал от острия й взор. Това й се сторило подозрително и тя изрисувала с червена керемида по портите на съседите знаци със същата форма и по същите места, които бил избрал Ахмад Гадбан.

А главатарят на разбойниците наредил на хората си да се преоблекат, да скрият оръжието си под дрехите и да влязат в града по различни пътища. После заедно с Ахмад Гадбан тръгнал да търси нужната му къща. Дошли до познатата улица, но Ахмад не могъл да открие къщата поради множеството знаци по портите на няколко къщи. Главатарят видял, че не може да я познае, разгневил се и наредил всички да се връщат в планината. Там им разказал за станалото, извадил меча си и така ударил Гадбан по шията, че главата му отлетяла от раменете, а Аллах бързо изпратил душата му в огъня…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че главатарят на разбойниците се замислил и си рекъл: „Моите хора са добри в битки, грабежи и сеч, за нападения и леене на кръв с меч, но нямат ум за хитрости. Ако ги пращам така един след друг, само ще ги погубвам, без да постигна нещо! Я по-добре сам да се заема с тази работа!“

Съобщил на крадците своето решение и казал, че ще отиде в града сам. Преоблякъл се и на сутринта тръгнал да търси обущаря Мустафа. Намерил го. Залъгал го със сладки приказки, бутнал в ръката му шепа сечени динари и шейхът се съгласил да изпълни молбата му. Главатарят разбрал къде е домът на врага му. Дал на шейха каквото се полагало, че и отгоре, пуснал го да си ходи и започнал да разглежда къщата. Не поставил на портата й някакъв знак, а просто прочел колко порти има от края на улицата до този дом, запомнил цифрата, огледал добре чардаците и прозорците, за да може да ги запази в паметта си. През цялото време се разхождал по улицата, за да не сметнат хората подозрително дългото му стоене пред къщата. После се върнал при дружината си и рекъл:

— Сега знам коя е къщата на нашия враг! Дойде време да му отмъстим! Измислих и начин как да проникнем в тази къща!

Главатарят разказал на крадците какво смята да се направи, и те се съгласили с него, като дали велики клетви, че нито един няма да остане отстрани, а ще търси мъст. Той изпратил няколко души в околните села и им наредил да купят четирийсет големи меха, а останалите изпратил да купят двайсет големи мулета. Когато крадците се върнали при него, той разпорил устата на меховете така, че в тях да влезе по човек. Всеки се намъкнал в някой мех с кама в ръцете. Когато всички се оказали вътре, главатарят зашил устата на меховете, както си били в началото, и ги зацапал със зехтин — да си мислят хората, които го видят, че кара зехтин на пазара. Натоварил по един чифт мехове на всяко муле, а двата излишни меха наистина напълнил със зехтин и ги натоварил на едно муле. Така и двайсетте мулета били натоварени: деветнайсет — с хора и едно — със зехтин, тъй като броят на разбойниците след смъртта на онези двамата станал трийсет и осем! Подгонил мулетата пред себе си и влязъл в града след залез-слънце. Насочил се право към дома на Али Баба — този път веднага открил правилната къща и видял, че стопанинът седи върху красиво килимче и се подпира на мека възглавница тъкмо пред портата си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че главатарят на разбойниците забелязал, че Али Баба е радостен и весел и живее в доволство и благоденствие. Пристъпил с уважение към него, преструвайки се на скромен и смирен, и рекъл:

— Аз съм тук чужденец, родината ми е далече! Купил съм малко зехтин и мисля да го продам в този град, но успях да стигна едва привечер, а всички пазарища бяха вече затворени. Замотах се в търсене на приют, където да се подслоня за през нощта с моите животни, но не намерих! Великодушие блести в добрите ти очи! Ще ми позволиш ли да пренощувам в дома ти и да прибера мулетата си в двора ти, пък утре заран ще си продам зехтина и ще си тръгна, като те възхвалявам за стореното добро!

Али Баба приел молбата му и рекъл:

— Добре дошъл на брата, влязъл в нашия дом! Ти си наш гост в този благословен ден и ще бъдеш мой събеседник в тази прекрасна вечер!

Казал това, защото бил с добра душа и чисто сърце, щедър, великодушен и добронамерен и повярвал на измислиците. Дори и през ум не му минало, че това е главатарят на разбойниците от планината — бил го виждал само веднъж, при това в други дрехи. Наредил да вкарат мулетата в двора. Главатарят ги разтоварил и подредил меховете покрай стената. Робът отвел животните пред яслите и им вързал дисаги с ечемик. Главатарят решил да нощува до меховете си и не искал да влиза в къщата, уж да не притеснява стопанина, но Али Баба не се съгласил. Влязъл главатарят в голяма красива стая. Али Баба наредил да запалят свещи, пратил да викнат Марджана, съобщил й, че е дошъл гост, и й наредил да приготви вечеря от най-богати и най-вкусни гозби. После донесли гозбите в златни и сребърни съдове. Когато се наяли и напили до насита, пак се хванали на приказка и разговаряли, докато не минала половината нощ. Дошло време да си лягат и главатарят излязъл на двора — казал, че преди сън иска да види мулетата, а в действителност — защото искал да се договори с дружината си какво ще се прави по-нататък. Той пристъпил към разбойниците и един по един им шепнел:

— Щом хвърля камъче от прозореца, прережете меховете и идвайте при мене!

А Али Баба имал намерение на сутринта да отиде в хамама. Поради това той наредил на Марджана да приготви нужните кърпи и да ги даде на роба Абдуллах, а самата тя да му свари чорба от месо, за да я изпие, когато излезе от хамама. После отишъл в постелята си, легнал и заспал…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато се договорил със своята дружина, главатарят отишъл при Марджана и я запитал къде ще спи. Тя го отвела в стая, постлана с разкошни килими, където имало всичко нужно за спане, пожелала му лека нощ и се върнала в кухнята да направи, което й било наредено. Приготвила всичко нужно за хамама, дала го на слугата, нарязала месо, сложила го в казана, разпалила огъня под него. Но така се случило, че фитилът в светилника полека-лека започнал да гасне, защото зехтинът в него свършвал, докато накрая съвсем угаснал. Марджана надникнала в гърнето със зехтина и видяла, че е празно, пък и всичките й свещи се били свършили. А й била нужна светлина, за да свари чорбата. Робът забелязал смущението й и казал:

— Не се тревожи! Зехтин има, при това в изобилие! Меховете на чуждия търговец са пълни със зехтин! Слез долу, отлей си колкото искаш, а като се съмне — ще го платим!

Марджана му благодарила за умния съвет, спуснала се в двора с гърнето и пристъпила към меховете. А на разбойниците вече им било омръзнало да седят в тези тесни тъмници — били се изморили, защото се били прегърбили вътре, дишали трудно, боляло ги цялото тяло, измъчвали ги костите. Щом чули стъпките на Марджана, помислили, че е главатарят им.

— Време ли е вече да излизаме? — запитал онзи, който бил в първия мех.

Марджана чула мъжкия глас, много се изплашила, коленете й затреперили от страх. Друга на нейно място би закрещяла, но тя имала храбро сърце. С бързината на мълния съобразила, че това са крадци, които готвят престъпление, и се сетила какво да направи. Знаела, че ако викне, сигурно ще загине, ще погуби господаря си и цялата му челяд. Тя се приближила и пошепнала на първия крадец:

— Потърпи малко, няма много да чакаш!

После, без да спира, минала от мех на мех, крадците един след друг я питали същото, тя им отговаряла и ги съветвала да почакат. Накрая стигнала до меховете със зехтин, които били на края. От там никой не се обадил и тя разбрала, че в тях няма хора. Разклатила ги и се убедила, че са пълни със зехтин. Развързала единия, отляла малко, върнала се в кухнята и запалила светилника. После взела голям котел от червена мед, напълнила го със зехтин, върнала се в кухнята, сложила го на огъня и разпалила под него повече дърва. Когато зехтинът закипял, тя слязла с котела в двора и започнала да излива кипящия зехтин в отвора на всеки мех върху главата на всеки от разбойниците. Така ги погубила и те всички измрели до един. Като се убедила, че никой не е останал жив, се върнала в кухнята, доварила чорбата и когато си свършила работата, изгасила огъня и светилника и зачакала какво ще прави главатарят.

А той се преструвал на заспал, но изчаквал удобно време да извърши злото си дело. Когато къщата затихнала, си помислил, че всички са заспали. Надигнал се тихо, внимателно погледнал зад вратата и решил, че е време да действа. Взел няколко камъчета и ги хвърлил в двора. Поизчакал хората му да излязат, а когато не усетил нито шум, нито движение, хвърлил още няколко камъчета, като се целел в меховете. Но никой не мръднал. Главатарят се разтревожил, трети път хвърлил камъчетата и чакал безполезно крадците да излязат. Накрая слязъл да види какво е станало. От меховете в носа го лъхнало отвратително зловоние на горещ зехтин. Размърдал ги, обърнал ги, погледнал вътре и видял, че хората му са умрели. Като видял колко зехтин бил взет от последния мех, разбрал как са загинали. Той се изплашил, решил да се изплъзне, преди да му затворят пътя, промъкнал се през комшулука към градината, качил се на стената, изскочил на улицата и хукнал да бяга към своето скривалище…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ОСЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Марджана видяла главатаря да бяга, слязла долу, затворила комшулука и се върнала в къщата.

А на сутринта Али Баба отворил очи след сладки сънища, облякъл се и тръгнал право към хамама. След него Абдуллах носел всичко нужно за къпане. Али Баба се изкъпал, върнал се вкъщи и видял, че меховете си стоят по местата. Зачудил се и запитал Марджана:

— Защо този чужденец търговец не излиза на пазара?

— О, господарю! — отговорила тя. — Аллах сигурно ти е писал дълго да живееш, защото днес ти се отърва от голяма беда! Оставих всичко, както си беше, за да видиш с очите си какво ти е готвил този лъжетърговец и колко смела е твоята робиня Марджана! Ела и виж какво имаше в тези мехове!

Пристъпил напред Али Баба и видял в най-близкия мех мъртъв мъж с кама в ръката. Прежълтяло лицето му, той ужасен отстъпил назад.

— Не бой се, мъртъв е! — казала Марджана и му показала останалите мехове.

Във всеки от тях той видял мъртъв мъж с кама в ръката. Постоял известно време изплашен и объркан и накрая викнал:

— Обясни ми по-бързо какво се е случило, но с по-малко думи, защото онова, което виждам, страшно ме плаши!

— Не викай да не чуят съседите онова, което не бива да се знае! — рекла тя. — Прибери се в стаята си, ще ти донеса чорба от месо, ти ще я изпиеш и страхът ти ще мине!

Тя донесла чорбата и когато той я изпил, му разказала всичко, което се било случило през нощта, и завършила разказа си:

— Не исках да те будя, защото се боях господарките и децата да не вдигнат шум. Сега ще ти разкажа още нещо, което се случи неотдавна, а аз го премълчах пред тебе… — тя му разказала подробно цялата история с белите и червените знаци на портата и завършила: — Не се съмнявам, че знаците са били поставени от тези злодеи и че това са същите разбойници, които си видял в планината. Щом те знаят пътя към нашия дом, ние няма да имаме покой и сигурност. Докато и един от тях е жив по лицето на земята, трябва да се пазим от неговите хитрости. Той избяга, но несъмнено ще се постарае да ни погуби!

— Аз се избавих от тази опасност благодарение на всемогъществото на милосърдния ни творец и на твоя остър ум! — възкликнал Али Баба. — От днес ти си свободна! Пущам те на воля пред лицето на Аллах! Да, тези хора са същите разбойници от гората! Слава на Аллаха, че се избавихме от тях! Сега трябва да ги погребем и да скрием всичко, което ни се е случило!

Али Баба викнал роба си и му наредил да донесе два бела. Той сам взел единия, другия дал на него и двамата изкопали в градината дълъг ров, домъкнали труповете, хвърлили ги в него, засипали го с пръст така, че от тях да не остане и следа. Мулетата и меховете продали на пазара…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че главатарят на разбойниците се върнал в гората и влязъл в пещерата със съкровището. Плачел от мъка, защото вече си нямал дружина. Животът му опротивял, искало му се да умре и той възкликнал:

— Останах сам, юнаци мои с буен плам, майстори на грабеж и сеч, великани с остър меч! О, защо ви стигна срамна смърт в покой, а не загинахте от меч във бой! Какъв позор! Да умрете от такава противна смърт! И аз, нещастникът, си нося сам вината за гибелта на онези, за които бих си заложил главата! Но Всевишният господар ме запази жив, за да измия позора ви! Затуй аз пак ще сея страх, ще свърша сам, което с вас не успях, ако е пожелал Аллах!

Обмислял как да постигне целта си, и накрая измислил хитрост, която, както си въобразявал, щяла да излекува душата му.

Когато се съмнало, отново се преоблякъл като търговец, слязъл в града и си наел стая в един от най-големите ханове. Отворил си дюкян на пазара, пренесъл там на няколко пъти от съкровището скъпи и красиви стоки, платове, богато обшити със злато, тъкани индийски и платна сирийски, дрехи кадифени, наметала с дипли разлюлени, коприни безценни, камъни скъпоценни. В дюкяна си стоял, алъш-вериша си въртял, в пазарлъци се спогодявал, цените намалявал, което му искали — не възразявал и само добри приказки разправял. Плъзнал слухът за него по градовете и селата, навсякъде го хвалела мълвата, навсякъде за него всеки знаел и всеки всекиму за него все разправял. Посещавали го хора властни, обкръжавали го бедни и нещастни. Той посрещал всички милостиво, щедро, показвал, че е добронамерен и ведър. И всички го заобичали. А всичко това било много противно на злата му природа. Бил свикнал да граби и да убива, да краде и кръв да пролива, но животът си има свои правила и той бил принуден да се съобразява с тях.

Всички идвали при него и купували стоки — и мъдреци славни със своите знания и съждения, и улеми, които съдят за верни и неверни мнения, и имами от джамии, и факихи, и мюфтии, и шарихи, и суфити благочестиви, набожни и войнолюбиви. Имало такива, които си шепнат тайно, и други, които за всичко говорят явно, араби и неараби, овчари и камилари, имотни и бездомници, граждани и пустинници, земеделци и мореплаватели. Обаждали се румски неволници, високи десет педи и с бузи гладки и гръд напета, с дълги шии, стегнати бедра, с очи — на сърна, стройни като камъш, дъхът им — балсам могъщ. Тичала да го зърне всяка мома с лик на луна, с прелест непреодолима и външност несравнима, с черни коси, бузи алени и такава хубост, прелест и красота, такава тънка снага, които не може да опише с молив дори разказвачът най-красноречив, а мъдрецът, който я възхвалява, с нищо не може да я сравнява, не може да назове с думи прости и половината й достойнства. Бързала да го зърне и всяка старица с лице спаружено, вежди оредели, коси побелели, тяло овехтяло, движения унили, очи загноили, прасци посинели, бузи бели-пребледнели, нозе се люлеят, уста зловонна, лице злокобно, от носа сополи пълзят по брадата, пяна капе от устата, отвратителна, саката, бъбрива и креслива, от вида й на човек му се повдига и той бяга злото да го не стига. Покрай него се разседявали и момци с вежди вити, бузи алени, брада едва покарала. Идвали в дюкяна му хлапета с очи замечтани, с пушец по брадата, в дрехи от позлата, лица — месечини, бузи — алени дини, чело блестящо, черни очи искрящи, гладко лице, детско сърце, силни бедра, мишци — излъскан мрамор, видът им болни изцелява, ликът им рани заздравява. Разглеждали стоката му мъже във възраст зряла, със зъби здрави и ръце корави, на ръст извисени, с глави напълнели, умници и невежи с гъсти бради и вежди, с косми по бузите — като дебели прежди. Купували разни неща от него и старци превъртели, много години живели, с очи слаби и глави олисели, тежко тяло на бастуни подпрели, всички хора с много знания, трупани в опит и страдания, с косми побелели от превратностите на времената, с гърбове изкривени от повелите на съдбата — за всички тях може да се каже с думите на поета:

Как времето ни гони и мори

                с огромна мощ… И ни тежат годините…

Аз стъпвах леко, но сега, уви,

                и да седя, е толкоз изморително…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че всемогъщият Аллах решил да сложи дюкяна на измамника разбойник точно срещу дюкяна на сина на Али Баба, който се казвал Мохамед; Двамата станали съседи, законите на съседството и за двамата били задължителни, затова се сприятелили, но нито един от тях не знаел кой е неговият приятел.

Един ден се случило така, че Али Баба наминал към сина си Мохамед, хем да го посети, хем да се поразходи из пазара. Точно тогава преоблеченият главатар седял до него. Щом го зърнал, той начаса разбрал, че това е неговият враг. Когато Али Баба си тръгнал, главатарят на разбойниците заразпитвал съседа си кой е бил тоя човек, а Мохамед му отговорил:

— Че това е баща ми!

Главатарят започнал още по-често да посещава Мохамед, усърдно правейки му знаци на уважение. Той канел момчето на трапезата си, устройвал му пирове и угощения, дарявал го със скъпи дарове.

А Мохамед, като видял толкова милости от съседа си, така го обикнал, че тази обич минавала всякакви граници. Разказал на баща си какви милости му дарява този чужденец, каква обич проявява към него, и въобще как ли не го хвалел. Тогава бащата рекъл:

— Ти, синко, трябва да му сложиш трапеза и да го поканиш! Нека това стане в петък по обед, когато ще бъдете заедно след голямата молитва! Когато минавате край нашата къща, ти го покани да влезе, пък аз вече ще съм приготвил всичко!

В петък главатарят отишъл в джамията, а Мохамед го съпровождал.

Излезли из града, ходили, стигнали пред къщата на Али Баба. Мохамед поканил съседа си да влезе и да раздели трапезата му. Главатарят уж се дърпал и отказвал, но Мохамед настоял. Накрая той се съгласил и казал:

— Ще изпълня желанието ти заради нашето приятелство, но при едно условие: не слагайте в гозбата сол, тя ми е противна и аз не мога нито да я ям, нито да я мириша!

— Щом стомахът ти не приема солено, ще ти слагат само безсолни гозби! — отговорил Мохамед.

Главатарят пристъпил през прага и влязъл в къщата. Али Баба го поздравил, сложил го на почетно място. Крадецът бил изменил лика си и на стопанина хич и не му минало през ума, че е пуснал вълк сред овце или лъв сред крави. Разговарял с госта си, а Мохамед отишъл при Марджана и й казал да не слага сол в гозбите, защото гостът му не можел да я понася. Марджана се поядосала, защото вече била приготвила гозбите и сега й се налагало да готви други, без сол. Но й се сторило подозрително това искане. Решила тя да погледне що за човек е този, който не иска сол. Когато сложили трапезата пред събеседниците, Марджана хвърлила поглед към чуждоземния търговец и с цялата си проницателност веднага го познала. Забелязала под наметалото дръжка на кама и си рекла: „Сега разбирам защо този проклетник не иска да вкуси сол с моя стопанин! Той иска да го убие, а да се прави това, след като е вкусил от неговата сол, е много грешно[3]! Но ако е пожелал Аллах, аз няма да му позволя!“

Събеседниците вкусили от всички гозби, Али Баба уговарял госта да си хапва, а когато се наситили, донесли вино, сухи и пресни плодове и сладки. Чашата тръгнала между тях, проклетникът наливал, но сам се въздържал да пие — искал да ги опие, а сам да остане трезвен, да използва някой удобен миг и да пролее кръвта им, а после да избяга.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че докато тримата пиели и си приказвали, при тях влезли Марджана и Абдуллах. Марджана била в мрежеста александрийска риза без ръкави, запасана със златен пояс с разни скъпоценни камъни по него, който стягал кръста й и бедрата й изпъквали. На главата й имало воал с бисери, на шията й — огърлица от изумруди, рубини и корали, изпод която се надигали гърдите й като два зрели нара. Била прекрасна като разпъпил пролетен цвят или луна при пълнолуние. Абдуллах също бил облечен в богати дрехи, той удрял по дайрето в ръцете си, а тя танцувала като най-изкусна танцьорка. Али Баба се зарадвал, засмял се и викнал:

— Кълна се в Аллаха, сетила си се отлично — точно сега ни се прииска да се полюбуваме на танци, за да бъде пълна радостта ни! — а после се обърнал към госта си: — Тази неволница няма равна на себе си! Тя е майстор по всичко, никое изкуство не е тайна за нея, друга такава жена в наше време не може да се намери! Аз съм й длъжник за едно благодеяние, тя ми е по-скъпа от дъщеря! Гледай, господине, колко е хубаво лицето й, как е стройна снагата й, как хубаво танцува, как красиво се извива, как изящно се движи!

Но главатарят не го чувал и не схващал нищо от приказките му, той загубил ума и дума от огромен гняв. Появата на двамата разстроило всичките му сметки.

А Марджана изпълнявала прекрасен танц по-добре от всяка танцьорка. Тя дори извадила камата от колана си, както правят бедуините, и докосвала с острието му ту своята гръд, ту гръдта на Али Баба, ту го приближавала до гърдите на сина му Мохамед, ту го допирала до гърдите на главатаря. После взела дайрето от ръцете на Абдуллах, поднесла го на Али Баба и му направила знак да й даде някоя пара, както е обичаят. Али Баба хвърлил един динар в дайрето. Тя пристъпила към сина му и той й хвърлил още един динар. После пристъпила към главатаря с камата в едната ръка и с дайрето — в другата. Докато той търсел някоя пара, Марджана изведнъж забила камата в гърдите му. Той издал ужасен рев и паднал мъртъв. Али Баба и синът му скочили, обезумели от страх, и й завикали:

— Измамница! Ти ни вкара в беда, от която измъкване няма! Заради тебе ще погубим душите си! Но първи, който ще бъде наказан, си ти, проклетнице! Дори да избягаш от ръцете на кадията, от нашите ръце няма да избягаш!

— Съвземете се! — викнала им Марджана. — Не бързайте да ме подозирате в лоши помисли, за да не се каете! Този човек въобще не бе търговец, а бе главатарят на разбойниците, който продължаваше да следва подлите си намерения! Той хитро подмами моя господар Мохамед, докато успя пак да влезе във вашия дом и да седне на трапезата ви! Така изчакваше удобния миг, за да ви избие! Хвала на Аллаха, който ускори неговата гибел чрез десницата ми! Вижте лицето му и ще видите, че съм била права!

Тя дръпнала наметалото на главатаря и показала камата, скрита под дрехите му. Али Баба и Мохамед внимателно огледали лицето на мнимия търговец и го познали — това бил същият онзи продавач на зехтин. А когато видели и камата, проумели, че Аллах ги е спасил от страшна гибел с помощта на Марджана. Двамата й поблагодарили и Али Баба рекъл:

— Когато по-рано ти дарих свободата, аз ти обещах да направя за тебе нещо по-голямо! Сега ще осъществя обещанието си! Имам намерение да те омъжа за сина си Мохамед — какво ще кажете двамата за това?

— Аз няма да възразя на твоя повеля, дори да не ми е по душа! — рекъл Мохамед. — Но женитбата ми с Марджана е най-голямото ми желание!

Той отдавна обичал Марджана, защото тя била прелестна, достойна и съвършена, а освен това имала дълбок ум и добри нрави…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че всички изровили дълбока яма и закопали главатаря на разбойниците. Нито една божия твар не узнала за тези чудновати неща. А когато той изчезнал за дълго време без вест и следа, хазната на владетеля прибрала от дюкяна му всички стоки. Всички заживели мирно, честито и радостно, злото изчезнало. Мохамед се оженил за Марджана, останал сам с невестата си, тя му дарила своето моминство и той го взел.

Минала една година и Али Баба решил да заведе сина си в пещерата — той се въздържал да направи това след смъртта на брат си, защото се боял от разбойниците. Когато Аллах унищожил с ръцете на Марджана трийсет и осем от тях, включително самия им главатар, Али Баба пресметнал, че би трябвало да има още двама, защото, когато ги броил за пръв път в планината, били четирийсет. Не знаел, че главатарят преди това бил убил двама. Но когато не дошла повече вест за тях, той се убедил, че и те са погинали, и се решил да покаже на сина си съкровището и да го научи на тайната дума, с която се влиза и излиза.

Двамата видели, че всичко наоколо е обрасло в треви, тръни и бодили, които се били сгъстили така, че дори пътечката не се забелязвала. Али Баба разбрал, че от дълго време там не е влизала жива душа. Взел той брадвата и изсякъл клоните и тръните. Проходът се разширил и стигнали до вратичката.

— Сусам, отвори вратата! — казал той и тя тутакси се отворила.

Влязъл Али Баба със сина си в съкровищницата и му показал богатствата. Мохамед се вцепенил, като видял всички чудесии. Поразходили се двамата из съкровищницата, огледали всички стаи, събрали скъпоценности, които им харесали, а те били такива, които не тежат много, но струват скъпо, и се върнали у дома. Така донасяли от време на време, което искали, и живели доволно, богато и приятно, докато не дошъл онзи, който сладости прекъсва, близък от близък откъсва, дворци разгражда и гробове съгражда…

[1] Читателят не може да не се учуди, че вместо станалата пословична популярна фраза „Сезам, отвори се!“ съм използвал доста по-прозаичното „Сусам, отвори вратата!“. Въпреки собствените ми колебания предпочетох да се придържам към оригиналния арабски текст, защото арабската дума „симсим“ означава единствено „сусам“. Всички досегашни преводи или преразкази на тази популярна приказка са правени въз основа на западноевропейски или руски текстове. В повечето от тях „симсим“ („сусам“) се превежда на западните езици като „сезам“ (sezam). По неизвестни ми причини — може би за придаване на по-голяма „тайнственост“ на разказа или просто поради небрежност и незнание на значението на самата дума — предишните преводачи и разказвачи са я запазили, без да влагат в нея определен смисъл, който е разбираем в Европа и в Русия, но е напълно неразбираем за българина. Впоследствие тезата ми се потвърждава в епизода, когато героят, останал затворен в пещерата, я забравя и се опитва да си я припомни, изброявайки различни видове „зърно“ (арабите приемат, че популярният за кухнята им сусам е „зърнена храна“). Самият аз като дете съм се чудил на тази неясна „приумица“ да се търси тайнствена парола измежду названията на зърнените храни и едва след години, когато се запознах с текста в оригинал, се убедих, че тя е ясна за всички, с изключение на българите, и причина за това неразбиране е неясният превод на станалата „магическа парола“ „Сусам, отвори вратата“ — бел.прев. ↑

[2] В исляма е прието брат да се ожени за съпругата на починал брат, като я вземе за втора съпруга, за да осигури нея и децата на починалия — бел.прев. ↑

[3] Както и у нас, обичаят да се посреща гостът с хляб и сол у арабите има ритуален характер на сприятеляване до гроб и нарушаването на такова приятелство се смята за особено голям грях — бел.прев. ↑

Приказка за Ахмад Данаф, Хасан Шуман, Далила Мухтала и дъщеря й Зейнаб Нассаба

Разправят, царю честити, че по времето на халиф Харун ар-Рашид живели двама души. Единият се казвал Ахмад Данаф, а другият — Хасан Шуман. Били хитри и извратливи, вършели чудесии. Халифът благоволил над тях и назначил Ахмад за предводител на дясното крило, а Хасан — за предводител на лявото крило[1]. Всеки месец им давал плата по хиляда динара, назначил им по четирийсет стражи да им служат, а освен това Ахмад Данаф командвал и цялата сухопътна стража[2] в Багдад.

В града живеела и една старица, наречена Далила Мухтала. Навремето мъжът й също бил предводител и получавал плата по хиляда динара, но умрял. Оставил той една омъжена дъщеря, която имала син на име Ахмад Лакит, и една неомъжена — Зейнаб Нассаба. Далила била жена ловка, измамна и отмъстителна. Тя можела с хитрост да измъкне змия от дупката й — самият Иблис се учел на коварство от нея. А мъжът й някога отглеждал гълъби, които носели писма на халифа при нужда. Затова всяка птица му била по-скъпа от децата му.

— Виж го, мамо, този Ахмад Данаф! — рекла веднъж дъщерята. — Изгонили го от Кайро, а той полека-лека се възкачваше сан след сан в Багдад, сближи се с халифа и стана предводител на дясното крило! А тази плешива твар пък, Хасан Шуман, стана предводител на лявото крило! Имат си трапеза на обяд, трапеза на вечеря, всеки получава по хиляда динара на месец, а ние живеем изоставени, никого не го е грижа за нас! Хайде, мамо, измисли някаква хитрост, пък дано пак да получаваме бащината си плата!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Далила отговорила на Зейнаб:

— В Багдад, дъще, никой не може да намисли хитрости, по-големи от онези на Ахмад Данаф и Хасан Шуман, но аз ще се опитам!

Покрила си лицето, облякла дрехи на бедна суфитка, която отива в Кааба с вълнена дреха, сложила си пояс, взела един ибрик, напълнила го догоре с вода, поставила при отвора му три динара, покрила ги с кърпа, окачила на ръката си броеница, размахала знаменце от червени и жълти парцали[3] и завикала:

— О, Аллах! О, Аллах!…

Така тя започнала хитрината си. Вървяла от сокак в сокак и стигнала до един мегдан. Насреща имало порта с мраморен праг, а пред нея — марокански страж.

Този дом принадлежал на предводителя на чаушите. Той бил човек богат, имал много ниви и къщи и получавал висока плата. Наричали го Хасан Шарр ат-Тарик, защото удрял, преди да заговори. Имал си хубава жена и я обичал, но в нощта, когато за пръв път влязъл при нея, тя взела от него клетва да не взема друга съпруга и да спи само у дома си. Един ден този Хасан бил в дивана при халифа и видял, че всеки емир си има по един-двама синове. После се погледнал в огледалото, видял, че белите косми в брадата му вече покриват черните, и си казал: „Нима Онзи, който прибра баща ти, няма да те дари със син?“ Влязъл гневен при жена си.

— Добър вечер! — поздравила го тя.

— От деня, в който съм те видял, добро не съм видял! — креснал той. — Ти взе клетва от мене да не се женя за друга! Но днес гледах емирите — всеки си има поне по един син, някои и по повече! Смъртта идва, а аз нямам нито син, нито дъщеря! Ядосах се, че си безплодна!

— Аллах да те накаже! — възкликнала тя. — Толкова унижения преживях, вълна горих, лекове пих, но вината не е моя! Твоя е, защото си плосколик катър, семето ти е бистро, деца не създава!

— Щом се върна от път, ще се оженя за друга! — креснал той.

— Моят късмет е в ръцете на Аллах! — отвърнала гневно тя.

Двамата се разделили.

Та именно неговата жена, която се казвала Хатун, него ден надзърнала през прозореца, под който стояла Далила. Старицата също я видяла, забелязала скъпите й нанизи и дрехи и си помислила: „Далила, капчица хитрост нямаш, ако не извадиш тази булка от дома й и не й отнемеш дрехи, накити и всичко, което е по нея!“ Застанала под прозореца и заповтаряла:

— О, Аллах! О, Аллах!

Хатун забелязала старицата в суфитски дрехи, в които изглеждала като искра от свещен огън, и сякаш говорела: „Елате при мене всички, обичащи Аллах!“

— Кажи на привратника Абу Али да пусне тази жена да влезе и да помолим благословията й! — наредила тя на слугинята.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че привратникът понечил да целуне ръката на Далила, но тя не му позволила, а му казала:

— Дръпни се, за да не омърсиш свещеното ми обмиване! Ти си забелязан от приближените на Аллах! Аллах да те освободи от тегобите на тази служба, Абу Али!

А привратникът имал да взема плата за три месеца и не се надявал някога да бъде освободен от тази служба.

— Майко! — замолил се той. — Сипни ми вода от ибрика, за да получа благоволение от тебе!

Далила поела ибрика с две ръце, завъртяла го във въздуха, разтърсила го, за да му падне тапата, и трите динара паднали на земята. Привратникът ги събрал и си помислил: „За бога, тази жена може да открива всяка тайна! Тя позна, че имам нужда от пари, и направи така, че трите динара ми дойдоха от небето!“ Погледнал ги в ръката си и рекъл:

— Вземи ги, леличко! Тези три динара паднаха от твоя ибрик!

— Махни ги от мен! — викнала тя. — Аз не мисля за нищо тленно от този свят! Вземи ги вместо онези, които имаш да вземаш от един човек!

Завели я при господарката. Далила я поздравила, Хатун й целунала ръка и старицата рекла:

— Дъще, дошла съм да си поприказваме! Виждам, че си печална! Какво те мъчи?

— Майко! — отговорила Хатун. — Взех клетва от мъжа си да не се жени за друга! Но тъй като и досега не се сдоби с дете от мен, той преди малко излезе разгневен и каза: „Когато се върна от път, ще се оженя за друга!“ Ако другата му роди деца, те ще ми отнемат парите и имотите!

— А ти не си ли чувала за шейх Абу Хамалат? — запитала Далила. — Който му е тежало нещо и го е посетил, Аллах премахва теглилата му. Посети ли го бездетка, забременява! Ще отидем при него, аз ще хвърля твоя товар върху неговия гръб! Дай, боже, като се върне мъжът ти, Аллах ще се смили и ти ще понесеш от него! Каквото и да се роди, ще ти е дар от Абу Хамалат!

Надигнала се жената, окачила всичките си накити, облякла най-хубавите си дрехи, слезли долу и тръгнали.

По същото време Далила си мислела: „Отвсякъде вървят хора! Къде да я съблека и да й взема дрехите?“

— Дъще! — рекла тя по едно време. — Ти трябва да вървиш на разстояние след мене — колкото да ме виждаш, защото аз си имам много други грижи! Който ме срещне, трупа грижите си върху моя гръб, всеки, който дава обет, дава го пред мене и ми целува ръка!

Хатун поизостанала. Стигнали до пазара и край дюкяна на един търговски син на име Сиди Хасан. Видял жената, която вървяла зад старицата, и се загледал скрито в нея. Далила забелязала това и дала знак на Хатун да спре. Тя застанала до дюкяна, а Сиди Хасан й хвърлял такива погледи, че сякаш я боцкали хиляда игли. Далила му рекла:

— Ти нали си Сиди Хасан, синът на търговеца Мухсин?

— Да! — отговорил той.

— Добри хора ме насочиха към тебе! — рекла тя. — Това момиче е моя дъщеря! Баща й бе търговец, но умря, но ни остави много пари! Тя е вече зряла мома! Казали са мъдрите: „Търси мъж на дъщеря си, а не жена на сина си!“ Точно днес тя стана пълнолетна[4]! Реших да те оженя за нея! Дори да си беден — аз съм те харесала и ще ти дам пари за главницата вместо един дюкян ще ти отворя два!

А момъкът си помислил: „Молех Аллаха за невеста, а той ме дарява с три неща: кесия, женица и дрехи!“[5]

— Майко! — рекъл той. — Съгласен съм! Наскоро и майка ми казваше, че е време да се задомя, а аз й отговорих: „Ще се оженя само когато ми я види окото!“

— Добре! Но върви по-далеко от нея, колкото да не я загубиш от поглед! Момъкът взел със себе си хиляда динара и си помислил: „Може да се наложи да купя нещо или да платя за нещо!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Далила си помислила: „Къде да водя и този търговски син, че да разсъблека и двамата?“ Тръгнала напред, жената я последвала, Сиди Хасан последвал жената. Стигнали до една бояджийница, чийто стопанин се казвал Хадж Мохамед. Чул той гривна да звъни на нечий крак, вдигнал очи и отдалеч забелязал жената, зад която вървял момъкът. А Далила спряла при него и рекла:

— Ти ли си бояджията Хадж Мохамед?

— Да, аз съм! — отговорил той. — Какво искаш?

— Добри хора ме насочиха към тебе! Онази хубава девойка е дъщеря ми, а онзи хубав безбрад хубавец е синът ми. Отгледах ги, имам и голям дом, но е остарял, трябва да го стегна! Излязох да потърся друга къща и добри хора ме насочиха към тебе! Искам да настаня сина си и дъщеря си там!

„Намазаха масло и върху твоя комат!“, си помислил бояджията и рекъл:

— Имам свободен кат — стая и килер! Но не ги давам под наем, защото често идват селяни — носят ми индиго!

— Ама то ще е най-много за месец-два, синко, докато оправя къщата! — заувещавала го старицата. — Ще разделяме стаята и килера с гостите! Добре са ни дошли, заедно ще се храним, заедно ще спим!

Той й дал три ключа и рекъл:

— Големият ключ е за къщата, малкият — за стаята, кривият — за килера!

Взела Далила ключовете и тръгнала, след нея — Хатун, след Хатун — Сиди Хасан. Кривнали в един сокак, Далила видяла къщата и я отключила. Влязла Хатун и тя й рекла:

— Това, дъще, е къщата на Абу Хамалат! Влез в килера и се поразкопчай, докато той дойде!

Влязла жената в килера и седнала там. По това време довтасал и търговският син. Старицата му рекла:

— Ти постой в тази стая, ще доведа дъщеря си да я видиш! — той седнал в стаята. Тя се върнала при жената и рекла: — Боя се за тебе, дъще! Долу има един глупав момък — зима от лято не може да различи, все гол ходи. Син ми е и е пазач в дома на шейха! Влезе ли момиче, той я хваща за шията, захапва й ухото и й разкъсва дрехите! Я снеми накитите си, съблечи дрехите си, за да ги пазя! Когато шейхът се появи, ще ти ги подам, за да ги облечеш!

Снела жената скъпоценностите си, съблякла дрехите си и ги дала на старицата. Взела тя всичко, увила го в една риза и скрила вързопа под стълбата. После се върнала при търговския син:

— Къде е дъщеря ти да я видя? — запитал той.

Тя се заудряла от мъка по гърдите и завикала:

— Ако онзи проклет съсед бе пукнал преди миг, комшиите сега нямаше така да ми завиждат, че си тук! Запитаха ме кой си, а аз отговорих: „Сгодих дъщеря си за този левент!“ Завидели те и й рекли: „Толкова ли дотегна на майка си, че е решила да те жени за прокажен?“ Аз й се заклех, че няма да позволя да я вземеш, преди да те е видяла гол!

— Аллах да пази от завистници! — възкликнал момъкът и запретнал ръкави да покаже, че ръцете му са като от изляно сребро и по тях няма и следа от проказа.

— Ще направя така, че и ти ще я видиш гола, както тя — тебе!

— Пък нека да дойде и да ме види!

Съблякъл кожуха от самурена кожа, снел наметалото, ножа и всички дрехи, останал по риза и долни гащи. Бутнал и хилядата динара между нещата си.

— Я си дай нещата да ги пазя! — рекла Далила.

Взела тя всичко, сложила го при дрехите на жената, метнала бохчата на гръб, излязла, заключила вратата и си тръгнала…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла… И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Далила оставила всичко, което била взела от жената и момъка, при един продавач на благовония, после се върнала при бояджията.

— Къщата ти хареса, нали? — запитал той.

— Благоденствие лъха от нея! — отговорила тя. — Сега отивам да взема няколко хамали, които да донесат нещата ни! Пък децата ми поискаха месо за вечеря! Ето ти този динар, направи им някаква вечеря с месо, пък и ти хапни с тях!

Бояджията отишъл да приготви вечеря, а тя взела нещата от продавача на благовония, върнала се в бояджийницата и рекла на слугата:

— Иди при майстора си да му помогнеш, аз ще пазя тук!

Той излязъл, а тя обрала всичко ценно от бояджийницата. Точно тогава минавал един магаретар, натъпкал се от седмица с хашиш, който се шляел по улицата.

— Ей, магаретарино! — викнала му тя. — Нали познаваш сина ми, бояджията? Този нещастник фалира и остави сума дългове! Колкото пъти го запрат, все аз го освобождавам! Отивам да върна нещата на собствениците им! Дай ми магарето си, да ги разнеса по хората! Ето ти този динар като плата за услугата! Ти събери всички инструменти, казаните и бъчвите и ги разтрошиш така, че когато кадията дойде да проверява — да не намери нищо!

— Абе щом майсторът иска да направя това, ще направя и аз едно добро дело пред Аллаха! — казал магаретарят и се заел да изпълнява указанията.

А Далила взела всичко ценно, натоварила го на магарето и го отнесла при дъщеря си.

— Майко, каква хитрост направи? — запитала тя.

— Изиграх четири хитрости на четирима души! — отговорила старицата. — Пострадаха един търговски син, жената на един чауш, един бояджия и един магаретар!

— Майко, такава работа ще се разчуе!

— Ех, дъще! — отговорила Далила. — Аз си мисля за магаретаря, че само той ме познава!…

През това време бояджията приготвил месо за вечеря и се върнал в бояджийницата. И що да види — магаретарят му чупи гърнетата, вътре — нито платове, нито дрехи, от цялата бояджийница не останало нищо!

— Спри! — викнал той.

Спрял магаретарят и възкликнал:

— Ох, хвала на Аллаха, че си жив и здрав, майсторе!

— Че защо? Какво ми се е случило?

— Ами нали си фалирал! Каза ми го майка ти! Тя ми нареди да изпочупя гърнетата, да опразня казаните, да не би кадията да намери нещо, като влезе в бояджийницата!

— Аллах да накаже измамниците! Та майка ми отдавна е починала! — викнал бояджията, завайкал се: — Загубих си и имота, и хорските неща!

— Значи и аз си загубих магарето! — заплакал магаретарят, а после викнал на бояджията: — Дай си ми магарето, нали твоята майка го взе!

Хванали се двамата гуша за гуша, сбили се.

— Доведи ми старицата! — викал единият.

— Дай си ми магарето! — крещял вторият.

Събрали се хора и един запитал:

— Какво се е случило, майсторе?

— Аз ще ви го разкажа! — викнал магаретарят, разказал какво се било случило, и добавил: — Мислех, че майсторът трябва да ми благодари, а той ме блъсна и ми каза, че майка му била умряла! Аз пък си искам магарето!

— Майсторе, а ти познаваш ли тази старица, щом си й оставил да пази бояджийницата? — запитали хората.

— Не я познавам! — отговорил той. — Но тя днес се настани да живее в моята къща със сина си и дъщеря си!

— Майсторе! — рекъл един. — Щом си я настанил да живее в къщата ти, трябва да му върнеш магарето!

Всички тръгнали към къщата на бояджията…

А през това време търговският син чакал да се появи старицата. И жената чакала нейната поява. Накрая тя влязла при търговския син, който викнал:

— Къде е майка ти, която те доведе да се оженя за тебе?

— Майка ми е умряла отдавна! — отговорила тя. — А ти сигурно си онзи побъркан момък, синът й!

— Това не е майка ми! — възкликнал той. — Тя ме измами, за да ми вземе дрехите заедно с хилядата динара!

— Но аз също съм излъгана! — възкликнала тя. — Тя ме доведе да посетя шейх Абу Хамалат, а после ме разсъблече!

— Искам си дрехите и парите от тебе!

— Аз пък си искам дрехите и накитите от тебе!

Точно тогава се появил бояджията. Той видял, че и търговският син е гол, и жената е без дрехи, и викнал:

— Казвайте къде е майка ви!

Разказала жената всичко, разказал и търговският син всичко и бояджията викнал:

— Отиде си и моята, и чуждата стока!

— Ей, бояджия, дай си ми магарето! — повтарял магаретарят.

— Тази старица ни е измамила всички! — завайкал се бояджията. — Махайте се всички от къщата ми!

— А няма ли да е срамота за тебе да влезем в къщата ти облечени и да си излезем голи! — възразил търговският син…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че бояджията облякъл и двамата, затворил и работилницата си и рекъл на търговския син:

— Хайде да търсим старицата, за да я предадем на валията!

Двамата взели със себе си и магаретаря, отишли при валията и му разказали какво е станало.

— Че една ли старица има из града! — възкликнал той. — Хванете я, пък аз ще реша делото във ваша полза!

Тръгнали те да я търсят…

А Далила Мухтала рекла на дъщеря си:

— Дъще, ще ми се да направя още някоя хитрост!

— Боя се за тебе, майко!

— Аз съм черен гологан, не се губя!

Тя облякла дрехи на слугиня. Минала през един сокак, постлан с черга, и със закачени фенери отстрани, чула песни и удари по дайре и зърнала някаква неволница, на раменете й — момче в дреха, обшита със сребро, с красиво наметало, на главата му — фес, обшит с бисери, на шията му — огърлица от злато и скъпоценни камъни, на раменете му — кадифена аба. Този дом бил на предводителя на търговците в Багдад, а детето — неговият син. Той имал и дъщеря и този ден празнували сватбата й. Затова при майка й имало много жени[6]. Когато майката понечвала да влезе или да излезе, момчето се хващало за полата й. Викнала тя неволницата си и й се скарала:

— Забавлявай господаря си, докато свърши веселбата!

Далила дошла при неволницата и възкликнала:

— Каква веселба се е вдигнала при господаря ти?

— Днес е сватбата на дъщеря му! — отговорила тя.

„Далила!“, помислила си старицата. „Каква по-голяма хитрост от тази да вземеш това дете от тази неволница!“ Извадила меден диск колкото динар и рекла:

— Вземи този динар! Иди при господарката си и й кажи: „Една праведна жена ти желае всичко най-добро!“

— Но, майко — възразила неволницата, — малчуганът, щом види майка си, и се залепва за полата й!

— Дай да го поддържа, докато отидеш и се върнеш!

Взела неволницата парчето прост метал и влязла, а старицата взела детето на ръце и се скрила. Смъкнала скъпите неща по него, съблякла го и си помислила: „Далила, ти взе детето от неволницата, а сега трябва да го дадеш някому в залог поне за хиляда динара!“ Отишла към златния пазар, видяла там един евреин златар, а пред него — кутия, пълна с накити. „Сега, хитрано, помислила си тя, трябва да минеш този евреин и да му задигнеш накити поне за хиляда динара, като оставиш детето при него като залог!“

Огледал евреинът улицата и видял старицата с детето. Знаел, че е син на търговския предводител.

— Ти ли си майстор Езра, евреинът? — запитала тя, защото предварително била питала за името му.

— Аз съм! — отговорил той.

— Сестрата на това момче, дъщеря на търговския предводител, се жени! Днес е сватбата й! Има нужда от накити! Дай две златни халки за нозе, две златни гривни, бисерна огърлица, позлатен пояс, ханджар и един пръстен! — всичко това струвало хиляда динара. Тя го взела и продължила: — Вземам ги само за оглед. Което им хареса, ще го вземат и ще ти донеса парите, а останалото ще ти върна! Нека дотогава това дете стои при тебе!

Взела скъпите накити и се прибрала у дома.

— Две неща направих! — казала на дъщеря си. — Разсъблякох сина на търговския предводител и го дадох в залог срещу тези неща при евреина — те струват хиляда динара!

— Няма да можеш вече да излезеш в града!…

По същото време онази неволница влязла при господарката си и й рекла:

— Господарке, една добродетелна жена те поздравява и заедно с тебе се радва на празника!

— А къде е господарят ти? — запитала господарката.

— Оставих го при нея! Страх ме беше да не се залепи за тебе!

— Веднага слез при него! — наредила стопанката.

Слязла неволницата долу, а там — нито старицата, нито детето. Викнала тя, заровила лице в земята. Дошъл и предводителят на търговците и се втурнал да дири сина си. Накрая го видял разсъблечен в дюкяна на евреина. Грабнал го, дори не обърнал внимание, че е разсъблечен, толкова се зарадвал! Но евреинът се залепил за него и викнал:

— Бог да те накаже с ръцете на халифа! Старицата взе накити за дъщеря ти за хиляда динара и ми остави в залог това дете! Не бих й ги дал, ако не бе го оставила!

— Дъщеря ми няма нужда от накити! — викнал търговецът. — А я ти ми върни дрехите на детето!

— Елате тук, мюсюлмани и отсъдете! — викнал евреинът.

През това време магаретарят, бояджията и търговският син се въртели из пазара да търсят старицата. Разпитали те евреина и търговския предводител защо са се скарали, и те им разказали.

— Тази старица е измамница! — казал бояджията и разказал на свой ред за всичко, което им се било случило.

Търговецът се прибрал със сина си при майка му, а евреинът се обърнал към тримата:

— Вземете ме с вас! Но познава ли я някой от вас?

— Аз я познавам! — казал магаретарят.

— Ако тръгнем заедно, няма да я намерим! — казал евреинът. — Нека всеки от нас тръгне по отделна улица, пък ще се срещнем пред дюкяна на Хадж Масуд, мароканския бръснар!

Всеки тръгнал по различна улица. А през това време Далила пак излязла да прави своите хитрости. Зърнал я магаретарят, познал я, сграбчил я и викнал:

— Горко ти! Откога те търся! Дай си ми магарето!

— Ти само магарето си ли търсиш, или и хорските неща? — запитала тя.

— Само магарето си търся!

— Виждам, че си човек беден! А магарето ти го оставих при мароканския бръснар! Ще го помоля да ти го върне!

Той се съгласил, а тя отишла при мароканеца, заплакала и заговорила:

— Чедо, виж сина ми ей там! Простуди се и си повреди ума. Преди отглеждаше магарета. Сега седне, стане и все повтаря: „Магарето ми“! Един лечител ми каза, че ще се оправи само ако му извадят двата мъдреца така, че да го заболи, и да му сложат белези с горещо желязо по бузите! Ето ти този динар! Извикай го и му кажи: „Магарето ти е у мен!“, пък после — ти си знаеш!

Мароканецът имал двама чираци и викнал на единия:

— Иди и нагорещи два гвоздея!

Старицата си тръгнала и той извикал при себе си магаретаря…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ДЕВЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато магаретарят дошъл при мароканския бръснар, той му рекъл:

— Магарето ти е при мен, нещастнико! Ела и си го вземи!

Повел го и го вкарал в една тъмна стая. Там го бутнал да падне, а чираците вързали ръцете и краката му. Мароканецът му изтръгнал два мъдреца, изгорил го с нажежените гвоздеи по бузите, после го освободил. Скочил нещастникът и викнал:

— Защо направи това с мене, мароканецо? Аллах ще те накаже, защото ми извади зъбите!

— Майка ти така ми каза! — рекъл бръснарят и му разказал всичко, както си било.

— Аллах да я накаже! — възкликнал магаретарят.

Магаретарят и бръснарят взели да се карат, после мароканецът се върнал в дюкяна си и що да види — той съвсем празен! А това станало, защото, докато бил с магаретаря, старицата обрала всичко, а после се върнала при дъщеря си и й разказала какво е направила. А бръснарят хванал магаретаря и викнал:

— Доведи ми майка си!

— Не ми е майка тя! — отговорил той. — Тя е измамница! Измами много хора и магарето ми взе!

Ето че дошли търговският син, бояджията и евреинът, видели, че бръснарят се е вкопчил в магаретаря, а той — с обгорени бузи. Всички разказали един на друг историите си и рекли:

— Тази старица е измамница! Тя измами и нас!

Тръгнал мароканецът с четиримата, отишли при валията и му рекли:

— Само ти ще ни оправиш! — и му разказали за станалото.

— Познава ли я някой от вас? — запитал той.

— Аз я познавам! — казал магаретарят. — Но ти дай десет стражи да ни придружават!

Повел магаретарят стражите на валията, останалите вървели зад тях. И не щеш ли — насреща самата Далила Мухтала. Хванал я той, пипнали я стражите на валията и я отвели в дома му. Нямало го вкъщи — бил излязъл да си гледа работата. Стражите изпозаспали наоколо, изморени от дългата безсъница. Престорила се и тя на заспала. Заспали и магаретарят с всички измамени. Тя се изплъзнала тихичко, намъкнала се в харема на валията, целунала ръката на жена му и рекла:

— Къде е валията?

— Легна си! — отговорила тя. — Какво искаш от него?

— Мъжът ми продава роби! — рекла Далила. — Остави ми петима мамелюци за продан! Срещнах се с валията, спазарихме ги за хиляда динара и двеста отгоре за мене! Каза да му ги доведа вкъщи и аз ги доведох!

А валията наистина бил оставил на жена си хиляда динара да ги пази, за да купи с тях мамелюци. Тя си спомнила заръката му и запитала:

— Къде са мамелюците?

— Спят под прозорците на стаята ти, господарке!

Надвесила се стопанката от прозореца и видяла мароканеца, търговеца, бояджията, магаретаря и евреина — всички приличали на мамелюци.

— Че всеки от тези мамелюци струва повече от хиляда динара! — възкликнала тя. Дала хиляда динара на старицата и й рекла: — Върви си, пък когато валията се събуди, ще взема от него и двестате динара за тебе!

— Господарке — рекла Далила, — сто от тях са за тебе заради шербета, с който ме почерпи, пък стоте ги задръж при тебе, докато се върна да ги взема!

Извела я стопанката навън и Далила — дим да я няма! Върнала се при дъщеря си Зейнаб.

— Ох, дъще, какъв капан извъртях! — възкликнала Далила. — Взех тези хиляда динара от жената на валията — продадох й и петимата: магаретаря, евреина, бояджията, бръснаря и търговския син! Направих ги на мамелюци!

— Майко — рекла дъщерята, — поседни! Стига ти и онова, което си сторила! Че не всеки път стомната остава цяла!…

А когато валията станал от сън, жена му рекла:

— Зарадва ме ти с петимата мамелюци!

— Какви мамелюци? — запитал той.

— Хайде, защо ще отричаш! Ако е пожелал Аллах, и те като тебе след време ще станат лични хора!

— Кълна ти се, не съм купувал мамелюци! — викнал той. — Кой ти каза тази работа?

— Ами старицата търговка, с която си ги спазарил за хиляда динара и двеста отгоре за нея!

— Ама ти даде ли й парите?

— Разбира се! И сама видях мамелюците! Че всеки от тях е облечен в дреха за по хиляда динара!

Слязъл валията долу и видял пред себе си евреина, магаретаря, търговския син, мароканеца и бояджията…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че валията се обърнал към стражите и запитал:

— Къде са мамелюците, които купихме от старицата?

— Тук няма мамелюци! — отговорили те. — Тук са само петимата, които уловиха старицата!

— Само ти ще ни върнеш имането! — викнали измамените.

— Вашата придружителка ви продаде на мен за хиляда динара! — викнал им валията.

— Ние сме свободни хора, нас никой не може да ни продава! — възкликнали те. — Ще се оплачем на халифа!

— Ако не бяхте вие, тази старица нямаше да се вмъкне в къщата ми! — креснал валията. — Аз пък ще ви продам на някой чужденец — за всекиго поне по двеста динара ще взема!…

Докато те спорели, емир Хасан Шарр ат-Тарик се върнал у дома и видял жена си в чужди дрехи. Тя му разказала какво й се било случило.

— Аз ще го наредя този валия! — викнал емирът, затичал се при него и му се разкрещял: — Как така разрешаваш някакви си старици да бродят из града и да мамят хората! Искам веднага да я намериш, иначе ще търся нещата на жена ми от тебе! — после се обърнал към петимата: — Вие пък какви сте? — а когато всеки му разказал какво му се било случило, креснал: — Вие сте пострадали! — и запитал валията: — Защо си ги задържал?

— Тази старица не би се вмъкнала в къщата ми, ако не бяха те! — заоправдавал се той. — Тя взе хиляда динара мои пари за тях!

— О, емир Хасан! — викнали петимата. — Ти си ни закрилата! Дай ни десет стражи и ще я уловим!

Дал им емир Хасан десет стражи. Излезли от дома на валията и в един сокак едва не се сблъскали с Далила. Уловили я и я повели при валията.

— Къде са нещата на хората? — креснал той.

— Не съм ги взела, не съм ги виждала! — отвърнала тя.

— Затвори я при тебе до утре! — наредил валията на надзирателя на тъмницата.

— А, не, няма да я взема! — възпротивил се той. — Боя се да не ме изиграе, пък после аз да отговарям!

Яхнал тогава валията коня си, повел старицата заедно с хората си и пострадалите и излезли на брега на Тигър. Там викнал един палач и му наредил да я обеси за косите. Издърпал палачът косите й и ги завързал за някаква греда. Оставил валията десет души да я пазят и се прибрал у дома. Но щом се мръкнало, сънят оборил пазачите…

Точно по това време един бедуин се бил запътил за Багдад и чул двама мъже да си приказват:

— Хвала на Аллаха, че си жив! — възкликнал единият. — Къде беше, докато те нямаше?

— Бях в Багдад! — отговорил той. — Ядох там палачинки с мед!

„Трябва да вляза в този Багдад! — помислили се бедуинът. — Да хапна и аз палачинки с мед! Палачинката трябва да е хубава гозба, а пък само избраните араби сигурно я ядат с мед!“ Така той стигнал до мястото, където Далила висяла увесена за косите. Чула го тя какво си мърмори, а той, щом я зърнал, възкликнал:

— Ти пък какво си?

— Моля те за защита, шейх на арабите! — възкликнала тя.

— Аллах да те защити! Но защо са те увесили така?

— Имам един враг, който пържи палачинки! — рекла тя. — Спрях да купя нещо, но неволно се изплюх и капка от слюнката ми попадна върху палачинковото тесто! Той се оплака на кадията, кадията отсъди да ме увесят така и рече: „Отсъждам да й дадете да изяде десет ратла палачинки с мед, така както е увесена! Ако ги изяде — пуснете я, ако ли не — така да си виси!“ А душата ми не приема нищо сладко!

— Кълна се в арабската си чест! — възкликнал бедуинът. — Дойдох на това пасище да ям палачинки с мед! Ще ги изям вместо тебе!

— Може да ги изяде само човек, който заеме мястото ми! — рекла старицата.

Бедуинът я освободил, тя го вързала на своето място, като преди това го разсъблякла. Облякла дрехите му, сложила си чалмата му, метнала се на коня му и се върнала при дъщеря си Зейнаб.

А когато пазачите се събудили, видели, че се е съмнало. Един от тях вдигнал поглед нагоре и викнал:

— Ей, Далила!

— За бога! — заговорил бедуинът. — Донесете ми палачинки с мед!

— Но това е някакъв бедуин! — викнали стражите. — Ей, човече, къде е Далила?

— Аз я развързах! — отговорил бедуинът. — Тя не ще да яде палачинки с мед, повръщало й се, душата й не ги приемала!

Разбрали стражите, че бедуинът е глупак, че старицата го била изиграла. Точно тогава дошъл валията с измамените и наредил на своите стражи да развържат Далила. А измъченият бедуин извикал:

— Ей, вие, донесохте ли ми палачинки с мед?

Вдигнал валията очи към гредата и видял там някакъв бедуин, облечен в дрехите на старицата…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че валията наредил на стражите да му разкажат какво е станало, и те заразказавали:

— Цял ден бяхме с тебе. Помислихме си — тя е завързана, можем и да подремнем! Подремнахме, а когато се събудихме, видяхме, че вместо нея е увесен този бедуин!

— Тя е измамница — възкликнал валията. — Освободете бедуина!

А бедуинът се хванал за полите на валията:

— Само ти ще ми върнеш коня и дрехите!

— Само ти ще ни върнеш отмъкнатото! — възкликнали и всички измамени. — Ние я хванахме, предадохме ти я! Хайде да тръгваме при дивана на халифа!

Хасан Шарр ат-Тарик бил вече в дивана, когато там дошли валията, бедуинът и останалите измамени.

— Окрадоха ни! Излъгаха ни! — завикали всички пред халифа.

— Кой ви е обидил? — запитал той.

Пристъпил всеки и разказал историята си. Накрая и валията викнал:

— О, емир на правоверните, тя измами и мене! Продаде ми тези петимата за хиляда динара, пък те били волни хора!

— Аз ще ви върна онова, което сте изгубили! — казал халифът и се обърнал към Ахмад Данаф. — Предводителю Ахмад! Задължавам те да ми доведеш старицата!

— Имаш я от мене и не се съмнявай! — рекъл той.

Халифът наредил петимата да останат при него. А Ахмад Данаф излязъл навън с дружината си и всички започнали да се питат:

— Как да я уловим? Че една ли старица броди из града? Да се посъветваме с Хасан Шуман!

Обадил се един на име Ахмад Катаф ал-Джамал:

— Че защо да се съветваме с Хасан Шуман? Да не би той да е нещо повече от нас?

— Абе, ей! — избухнал самият Хасан. — Как смееш да ми се подиграваш? Кълна се в Аллаха, този път няма да ви помагам! — и ги оставил разгневен.

— Момчета! — разпоредил се Ахмад Данаф. — Нека всеки десетник вземе хората си и да тръгне към някоя махала!

Катаф ал-Джамал подбрал хората си, пратил всеки към отделна махала. Тръгнал слух по града, че Ахмад Данаф се е заел да търси Далила Мухтала.

— Майко! — рекла дъщеря й Зейнаб. — Ако си толкова хитра, можеш ли да измамиш Ахмад Данаф и хората му?!

— Аз от тях не се боя, дъще! — отговорила Далила. — Страх ме е само от Хасан Шуман!

— Кълна се в косите си! — възкликнала дъщерята. — Този път ще прибера дрехите на всичките четирийсет и един мъже!

Зейнаб скрила лицето си под покривало и отишла при един продавач на благовония, който имал свободна стая с две врати — предна и задна. Дала му един динар и рекла:

— Вземи този динар и ми остави стаята си да я използвам до мръкване!

Той й дал ключовете от стаята. Тя я подредила, сложила пред всяко място за сядане по една софра и ядене, и пиене, открила си лицето и застанала пред вратата. Насреща й — Катаф ал-Джамал с хората си.

— Ти ли си предводителят Ахмад Данаф? — запитала тя.

— Не съм, но съм от неговите хора! Тръгнали сме да търсим една старица измамница, която отнема имането на хората! Но ти коя си и какво правиш тук?

— Баща ми бе кръчмар в Мосул! — отговорила Зейнаб. — Той умря и ми остави много пари! Дойдох в този град, защото ме бе страх от тамошните управници. Поразпитах хората кой ще може да ме закриля, а те ми отговориха: „Само Ахмад Данаф!“

— Днес ще те срещнем с него! — обещали всички един през друг.

— А вие заповядайте! — замолила ги тя. — Не ми скършвайте хатъра, вземете си по хапка, пийнете си чаша вино!

Съгласили се десетимата, тя ги въвела в стаята, яли, що яли и се наяли, пили, що пили и се напили. Зейнаб им била сипала омайно биле в чашите и те заспали. Тогава ги разсъблякла всичките и ги натикала в килера. После дошла втората десетка, третата и четвъртата — и с всички направила същото.

Ето че накрая дошъл и самият Ахмад Данаф. Тя целунала ръцете му, той видял откритото й лице и много си я харесал.

— Ти ли си предводителят Ахмад Данаф? — запитала го тя.

— Да! — отговорил той. — А ти коя си?

— Аз съм от чужди краища, от Мосул съм! Искам да ме вземеш под закрилата си! Валията иска много от мене, но аз искам да го давам на тебе, че ти повече заслужаваш!

— Нищо няма да даваш! — рекъл Ахмад Данаф.

— Моля те, не ми скършвай хатъра! — рекла Зейнаб. — Хапни от гозбите ми!

Влязъл той, пил доста от виното й и се търкулнал пиян от омайното й биле. Съблякла го, взела дрехите му, натоварила всичко върху коня на бедуина и магарето на магаретаря и се прибрала у дома.

Отворил по едно време Катаф ал-Джамал очи и видял, че е гол. Видял Ахмад Данаф и дружината му — всичките замаяни, всичките голи-голенички!

— Каква стана тя, момчета! — възкликнал Ахмад Данаф. — Ние се въртим из града да я хванем, а тази разпътница нас хвана! Ах, да я пипнем и да я закачим на гредата, пък да я оставим да си пукне там!…

По същото време Хасан Шуман запитал стражите:

— Къде е Ахмад Данаф, къде е дружината му?

И още не бил завършил, когато ги видял да се прибират тихичко, всичките голи-голенички. Тогава Хасан Шуман пропял следния куплет:

Всеки човек има свое лице,

           всеки се вижда в делата опасни!

Има хора със сърце, има хора без сърце!

           Има звезди блестящи, има звезди неясни!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан Шуман запитал:

— Кой ви изигра така, че сте останали голи?

— Уж търсехме една старица, а ни разсъблече някакво момиче! — отговорили му те.

— Добре е направила! — възкликнал той.

— А ти познаваш ли я, Хасан? — запитали те.

— Познавам и нея, и старицата! — отговорил той.

— А сега какво ще кажем на халифа? — възкликнал Ахмад Данаф.

— Слушай, Ахмад! — рекъл Хасан. — Я се откажи пред халифа от тази работа, с която си се захванал! Запита ли те защо, ти му отговори: „Защото не я познавам! Дай тази работа на Хасан Шуман!“ А аз ще уловя и двете!

На сутринта всички отишли с други дрехи в дивана на халифа.

— Къде е старицата, предводителю? — запитал халифът.

— Отказвам се от тази работа! — рекъл Ахмад Данаф. — Аз не я познавам! Възложи тази работа на Хасан Шуман — той познава и нея, и дъщеря й!

Ахмад Шуман помолил халифа да не убива старицата, когато му я доведе, и рекъл:

— Тя не е правила тези неща от алчност, а за да покаже своята съобразителност и ума на дъщеря си! Това й е нужно, за да заслужи платата на мъжа си за себе си и за дъщеря си!

— Кълна се в дедите си! — възкликнал халифът. — Ако тя върне нещата на хората, ще бъде опростена!

— Дай ми знак за прошката! — помолил Хасан Шуман.

— Нека бъде под защитата ти! — рекъл халифът и му дал кърпата си като знак за прошка.

Хасан отишъл в дома на Далила и я викнал. Излязла дъщеря й Зейнаб.

— Кажи на майка си да вземе нещата на хората и да дойде с мене при халифа! — наредил той. — Донесох кърпата му като знак за прошка! Ако не дойде с добро — да се сърди на себе си!

Излязла Далила, вързала черна кърпа на шията си, натоварила нещата върху коня на бедуина и магарето на магаретаря.

— Останаха дрехите на предводителя и хората му! — рекъл Шуман.

— Кълна се в Аллаха, не съм ги взела аз! — викнала Далила.

— Така е! Но това бе хитрост на дъщеря ти!

Натоварили и дрехите и тръгнали към дивана. Шуман извадил нещата на хората пред халифа, изправил и Далила пред него.

— Ела, бабо! — рекъл халифът. — Ти си измамница и лъжкиня! Защо направи тези неща и разтревожи сърцето ни?

— Не съм ги направила от алчност, о, емир на правоверните! Но са ми разправяли какви хитрости са правили Ахмад Данаф и Хасан Шуман. Та си рекох: „Защо и аз да не правя като тях?“

— Нека справедливостта на Аллах се възцари между нас! — възкликнал магаретарят. — Но на мен не ми стига магарето! Тя измами мароканския бръснар, той ми извади кътниците и ме дамгоса по бузите!

Халифът наредил да се платят сто динара на магаретаря и още сто на бояджията за разбитата бояджийница. Възхвалили го те и си тръгнали. Взел и бедуинът коня си и възкликнал:

— Срам ме е, уж дойдох в Багдад да ям палачинки с мед!

Засмял се халифът и наредил да му дадат пет ратла палачинки с мед. Всички се разотишли и халифът казал на Далила:

— Пожелай си нещо, Далила!

— Баща ми бе твой роб и гледаше гълъбите, с които ти пращаше писмата си! — казала старицата. — Аз продължих да ги гледам! Мъжът ми бе предводител в Багдад! Искам да получа онова, което ми се полага от мъжа ми, а дъщеря ми — което й се полага от баща й!

Халифът наредил да й се даде, каквото е пожелала.

— Искам още да ме сложиш привратница в хана си! — помолила тя.

Защото халифът бил построил хан на три ката, за да нощуват в него търговците чужденци. Пазели го четирийсет пазачи и четирийсет кучета. В хана имало и роб готвач, който готвел храна на гостите и стражата и хранел кучетата.

— Далила! — рекъл халифът. — Назначавам те за привратница на хана, пък ако нещо ти липсва — кажи ми!

— Но нека и дъщеря ми бъде настанена да живее в къщата до хана! Тя е с плосък покрив, а гълъбите обичат да живеят на широко! — помолила тя.

Халифът наредил да бъде изпълнено. Дъщеря й пренесла всичко нужно в къщата до портата на хана и преместила там четирийсетте гълъба, които пренасяли писма. Зейнаб окачила в къщата си четирийсетте дрехи на хората на Ахмад Данаф заедно с неговите, защото те се срамували да си ги поискат. Всеки ден Далила отивала в дивана да провери да не би халифът да има нужда да прати писмо нанякъде. Четирийсетте роби оставали на нощна стража. Щом се мръкнело, тя пускала и кучетата.

Ето това се случило с Далила Мухтала в Багдад…

[1] Арабската армия се деляла при бой на три крила — ляво, дясно и център, командван обикновено от царя. Двамата герои са назначени на тези високи постове, които са на заместник главнокомандващи — бел.прев. ↑

[2] Местна полиция с функции на гранична стража — бел.прев. ↑

[3] Всички посочени белези са характерни за суфитите — крайно религиозна мюсюлманска секта, чиито представители били известни като фанатици, но и се славели с благочестивост — бел.прев. ↑

[4] Според ислямския обичай пълнолетието при момичето настъпва в деня на първата му менструация — бел.прев. ↑

[5] Игра на думи: букв, „кийс, кус, кайс“ — „кесия, женски полов орган, дреха“ — бел.прев. ↑

[6] Ислямската традиция повелява при сватба мъжете и жените да празнуват разделени — бел.прев. ↑

Приказка за Али Зайбак Мисри, която е продължение на предишната

Разправят, царю честити, че по времето, когато управител на Египет бил Салах Мисри, в Кайро живеел хитрец, когото наричали Али. Той имал четирийсет души дружина и бил голям хитрец. Колко пъти Салах му залагал капани с надежда, че ще падне в тях, а той все се изплъзвал и бягал, както бяга живакът. Точно затова го нарекли Зайбак Мисри. Един ден първият му помощник забелязал, че лицето му е помръкнало, и рекъл:

— Какво става, предводителю? Ако си се притеснил за нещо — поразходи се!

Излязъл Али да се поразходи, но му станало още по-тежко. Хората му правели път, защото се бояли от него. Видял някакъв човек, който продавал на хората вода с чаша и викал:

— Благочестиви хора, няма питие освен водата, няма любов освен с жената, няма ум освен в душата[1]!

— Дай да пия! — викнал му Али.

Водочерпецът му налял чаша вода. Али я погледнал на светлината, по-разклатил я и я излял на земята.

— Налей ми още! — налял му пак, той пак разклатил чашата и я излял. И на третия път направил същото.

— Щом не щеш да пиеш, си тръгвам! — казал човекът с водата.

— Налей още! — креснал Али.

Налял му пак чашата. Али я поел, изпил я и му подал цял динар.

— Колко съм ти благодарен! — викнал водочерпецът. — Нека Аллах те дари тебе, юнак над юнаците сред мало и голямо!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Али хванал човека с водата за галабията, измъкнал пред лицето му скъпоценен нож и му креснал:

— Слушай, шейх! Отговори, след като помислиш! Стомната ти да струва най-много три дирхама! Водата, която излях — нямаше и два ратла!

— Така си е… — съгласил се изплашеният водочерпец.

— Аз ти дадох един златен динар! Я ми кажи виждал ли си някой по-щедър и по-храбър от мене!

— Виждал съм! — отговорил оня. — Докато той живее на света, няма жена, която да е родила по-щедър и по-храбър от него!

— И кой е той? — запитал Али.

И водоносецът заразказвал:

Приказка на водоносеца

Баща ми бе главатар на водоносците в Кайро. Той умря и ми остави пет камили, муле, дюкян и къща. Реших да отида в Мека. Хванах се с един керван, разпродадох всичко, взех и заеми. Но така се случи, че по време на хаджилъка разпилях всичко. Помислих си: „Ако се върна в Кайро, хората ще ме запрат заради заемите!“ Тръгнах с един хаджия към Дамаск, от там — в Багдад. Запитах къде е предводителят на водоносците, отидох при него. Разказах какво ми се бе случило. Той ми нае стая, даде ми стомна и чаша и тръгнах из града. Предложих на едного чаша вода, а той ми каза:

— Не съм ял нищо, за да пия!

Бе на кон, изля ми две чаши вода, без да пие и без да плати.

— Да не би да си ме хранил, че ми разливаш водата! — викнах му аз.

— Махай се отпреде ми, водоносецо! — кресна ми той. — Ще се нахраня, пък после ще реша дали ще пия!

Отидох при друг, а той измърмори:

— Аллах да ти даде нещо за прехрана!

Така се разхождах до пладне — никой нищичко не ми даде. Изведнъж всички се втурнаха нанякъде. Видях голямо шествие, конници в редици двама по двама, всички с накити, колани, бурнуси, плъстени шапки и железни ризници.

— Кои са тези? — запитах един минувач.

— Това са хората на Ахмад Данаф! — отговори ми той. — Той е началник на сухопътната стража и получава от халифа всеки месец по хиляда динара, а всеки от дружината му — още по сто! И Хасан Шуман като него получава хиляда динара! Сега се прибират от дивана!

И, не щеш ли — Ахмад Данаф ме видя и ме помоли:

— Дай да пия!

Налях му чаша и му я подадох. Той я поклати на светлината и я изля. Същото направи и с втората. Третата изпи на една глътка, както направи и ти, и ме запита:

— Откъде си, водарю?

— От Кайро! — отговорих.

— Аллах да даде живот на Египет и народа му! А защо си дошъл в този град?

Разказах му историята си.

— Добре си дошъл! — каза той, даде ми пет динара и нареди на свитата си: — Дайте милостиня на този човек!

Всеки ми даде по динар и всеки казваше:

— Шейх, ще получаваш това от нас всеки път, когато ни даваш да пием, докато си в Багдад!

Тези хора ми донесоха хаир. След време пресметнах събраното — бяха хиляда динара. „Сега по-леко ще се върнеш в родния край!“, казах си, отидох в дома на Ахмад Данаф и му казах:

— Искам вече да си ходя!

Той ми даде едно муле и сто динара отгоре и каза:

— Искам да пратя един дар, водоносецо! Вземи това писмо и го предай на Али Зайбак Мисри! Кажи му: „Предводителят ти те поздравява, той сега е в двора на халифа!“

Взех писмото и тръгнах. В Кайро си върнах дълговете и пак станах разносвач на вода. Но още не съм предал писмото, защото не знам къде да намеря Али Зайбак Мисри!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Али Зайбак възкликнал:

— Успокой се, шейх! Аз съм Али Зайбак, първенецът сред възпитаниците на Ахмад Данаф[2]! Дай ми писмото!

Дал му водарят писмото, Али го отворил и се зачел. В него пишело: „Поздрав от Ахмад Данаф до най-голямото му чедо Али Зайбак Мисри! Все исках да ти съобщя, че скроих доста капани на управителя Салах Мисри, така че му причерня животът. Неговата дружина ми се подчини, сред хората му беше и Катаф ал-Джамал! Сега станах предводител в Багдад при дивана на халифа и ми е поверена сухопътната стража! Ела при мене! Ще скрояваш хитрини в Багдад, пък дано те приближат до служба при халифа! Приеми поздравите ми!“ Прочел Али писмото, наградил водаря с десет динара, влязъл при дружината си, съобщил им новината и рекъл:

— Ще ви оставя сами!

Съблякъл дрехите си, сложил си машлах и фес, сложил в една кутия сгъваемото си копие — то било от алое от Кена и било дълго двайсет и четири лакътя.

— А какво ще правим, като похарчим събраното? — запитал го заместникът му.

— Ще ви пратя достатъчно! — отговорил Али.

Излязъл навън и видял керван от четирийсет търговци. Всичко било натоварено, само стоките на най-възрастния още стояли на земята. Той се помолил:

— Помогнете ми да натоваря багажа!

Те му се присмели. Али си помислил: „С този търговец пътят ми ще е лек!“

— Чичо! Виждам, че си сам, а стоката ти е за четирийсет мулета! Защо не нае хора да ти помогнат?

— Наех две момчета, синко — отговорил търговецът, — облякох ги в нови дрехи, сложих на всеки в джоба по двеста динара, пък те избягаха!

— Я дай аз да ти помогна!

Натоварили всичко и керванът потеглил. Пътували, що пътували, мръкнало се, спрели при някаква планина на стан. В тази планина живеела хищна пантера. Всеки път, когато оттам минавал керван, всички хвърляли чоп помежду си и давали на пантерата онзи, на когото излизал късметът. Сега късметът се паднал на стария търговец. А пантерата вече стояла на пътя. Мъчно му станало на търговеца и той рекъл на керванджията:

— Заклевам те, като умра, да предадеш това на децата ми!

— Що за приказки! — възкликнал Али. — Как може да се плашите от някаква планинска котка! Аз пък ви казвам, че ще я убия!

Али си снел машлаха, отдолу блеснала желязната му ризница, измъкнал меча, избърсал острието му, застанал сам пред пантерата и изкрещял. Скочило животното, но Али го ударил с меча между очите и го разсякъл на две. Старият търговец го целунал между очите и му дал хиляда динара. Търговците му дали още по двайсет. Продължили пътя си.

Не щеш ли, на пътя излязъл някакъв проклет бедуин, главатар на племе разбойници. Али се изстъпил напред, облечен във волска кожа, по която имало окачени звънчета, сглобил копието си, размахал го, метнал се към един, разтръскал звънците, изплашил се конят на бедуина. Копието го ударило в гърдите, мечът блеснал и отсякъл главата на главатаря. Али се спуснал срещу останалите разбойници като гневен гул и те се разбягали. Търговците отново го възнаградили.

Накрая стигнали до Багдад. Али дал парите си на керванджията и рекъл:

— Върнеш ли се в Египет, потърси къщата ми и предай тези пари на Моя заместник!

На сутринта влязъл в града. Поразходил се насам-натам, разпитвал къде е къщата на Ахмад Данаф, но никой не му я показал, защото всички се бояли от предводителя. Стигнал до един мегдан и видял деца да играят. Между тях имало едно на име Ахмад Лакит. Али Зайбак се огледал и видял наблизо някакъв продавач на сладкиши. Купил малко халва и се запътил към децата. Но Ахмад Лакит изгонил другите, останал сам пред него и запитал:

— Ти какво искаш?

— Имах синче като вас, но то умря! — отговорил Али. — Видях го насън — искаше халва! Купих халва и искам да дам по някое парче на децата!

Той му подал парче халва, момчето го погледнало и видяло динар, залепен за него.

— Махай се! — викнало момчето. — При мене няма леки жени! Търси си ги другаде!

— Синко, само умният взема предплата, само глупавият се отказва от предплата! — заговорил Али Зайбак. — Този динар е предплата, за да ми покажеш къщата на Ахмад Данаф!

— Аз ще вървя пред тебе, а ти — след мене! — рекло момчето. — Щом стигнем къщата, ще взема камъче между пръстите на краката си и ще го ритна към портата — така ще знаеш къде е!

Тръгнало момчето отпред, а Али — след него. Накрая то взело едно камъче между пръстите на краката си и го метнало към портата на къщата…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Али Зайбак посегнал да хване момчето, за да си върне динара, но то избягало.

— Ако е пожелал Аллах, стана ли един ден предводител при халифа, ще те взема при себе си! — викнал му той, пристъпил към портата и силно почукал.

— Ей, слуга! — викнал Ахмад Данаф отвътре. — Отвори портата. Така може да чука само Али Зайбак Мисри!

Отворили му портата. Али влязъл при Ахмад, прегърнал го, той на свой ред го целунал. Настанали го на челно място, донесли гозби — и се нахранили, донесли пиене — пили и се надпивали до сутринта.

— По-късно ще се поразходиш из Багдад, но засега трябва да постоиш тук! — казал Ахмад.

— Че защо? — възпротивил се Али. — Не съм дошъл тук, за да стоя затворен!

— Синко, не мисли, че Багдад е като Кайро! — възразил Ахмад. — Багдад е градът на халифа, тук живеят много хитреци! Тук хитростта избуява като боб, накиснат във вода!

Ахмад го оставил сам. Един ден, както си седял, свило се сърцето на Али и той си казал: „Я се поразходи из Багдад, да се поотпуснеш!“ Излязъл навън, тръгнал от сокак в сокак и видял на улицата четирийсет роби със стоманени ризници и шлемове, крачат двама по двама, а зад тях — Далила Мухтала, яхнала муле, на главата й — шлем, изкован от стомана със златна кайма по него, с ризница и с всичко, което се полага на сановник. Тя излизала от дивана и се прибирала в хана си. Щом зърнала Али Зайбак, тя забелязала, че двамата с Ахмад Данаф си приличат по ръст и плещи, че под абата и бурнуса носи стоманена броня, че отдалеч се вижда — юнак върви, но крие юначество. Прибрала се в хана, отишла при дъщеря си Зейнаб, донесла дъска с пясък, разтръскала пясъка и в него се изписало името му — Али Зайбак Мисри. Пясъкът й показал, че този момък по хитрост е по-голям и от нея, и от дъщеря й Зейнаб.

— Какво ти показа гледането на пясък? — запитала Зейнаб.

— Днес видях един момък, който прилича на Ахмад Данаф! — отговорила Далила. — Боя се да не узнае, че ти съблече Ахмад и хората му и да ни скрои някоя хитрост, за да отмъсти за честта на предводителя си.

— Който и да е — ще му видим сметката! — рекла Зейнаб.

Облякла тя най-хубавите си дрехи и излязла в града. Минавала от пазар в пазар, който я срещнел, я пожелавал, а тя вървяла, без да се смущава, спирала тук, казвала нещо там, стъпвала кръшно, докато видяла Али Зайбак. Бутнала го тя уж неволно с рамо, обърнала се към него и рекла:

— Аллах да дава живот на зрящите!

— Ама че си хубавица! — възкликнал той. — Чия си?

— На хубавец личен като тебе! — отговорила тя.

— Сега при мене ли да те водя, или при тебе да ходим?

— Аз съм търговска дъщеря и мъжът ми е търговец! До днес не съм излизала сама на улицата! Сега го направих, защото съм сготвила вкусна гозба, седнах да хапна, но сама не ми бе сладко! Може ли да разделя залъка си с тебе?

— Щом човек е поканен — той е длъжен да приеме!

Тръгнала тя напред, а той — след нея, вървял и си мислел: „Какво правиш, човече, та ти си чужденец тук! Я се откажи, само че бъди любезен!“ После й рекъл на глас:

— Я вземи този динар и да го оставим за друг път!

— Заклевам те във великото ти име! — възкликнала тя. — Трябва да ми бъдеш гост!

Продължил той след нея и след малко тя спряла пред дом с висока порта. Влезли вътре и той видял по стените окачени мечове и стоманени копия. Тя си снела забрадката, открила косите си и седнала до него, а той си помислил: „Пък нека да свършим това, което е предопределил Аллах!“ Навел се да открадне целувка, но тя скрила бузата си с ръка и рекла:

— Хубавите работи само нощем стават!

Донесла софра с ядене и пиене, хапнали и пийнали, тя напълнила една стомна от кладенчето в двора, за да измие той ръцете си. Тогава внезапно се ударила по гърдите и възкликнала:

— Ах, мъжът ми имаше пръстен от якут за цели петстотин динара! Бях си го сложила на пръста, но ми бе широкичък! Постесних го с восък, но когато спущах ведрото, е паднал в кладенеца! Извърни лице към вратата и не ме гледай, аз ще се съблека и ще се спусна в кладенеца да го взема!

— Срамота ще е за мен ти да влизаш в кладенеца, пък аз да стоя тук! — възразил Али. — Аз ще сляза!

Съблякъл се той, вързал се за въжето и тя го спуснала в кладенеца. Водата долу била дълбока. Тя викнала отгоре:

— Въжето май идва късо! Отвържи се и слез до дъното!

Отвързал Али въжето и се спуснал във водата, но тя била няколко боя дълбока и той не стигнал дъното. А Зейнаб изтеглила въжето, взела му дрехите и се прибрала при майка си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Зейнаб рекла на майка си:

— Разсъблякох Али Египтянина и го оставих в кладенеца на емира Хасан! Едва ли ще се измъкне от там!

А стопанинът на къщата емир Хасан по това време се прибрал от дивана. Дошъл си и що да види — портата му отворена!

— Сигурно в къщата ми е влизал разбойник! — възкликнал той, огледал всички стаи и като не намерил никого, викнал на коняря:

— Напълни стомната и ми дай да се измия!

Хванал конярят кофата, спуснал я в кладенеца, но когато започнал да я тегли, му се сторила бая тежичка. Надзърнал и видял, че нещо седи в кофата. Изпуснал я в кладенеца и викнал:

— Господарю, ифрит излиза от кладенеца!

— Тичай и извикай четирима факихи — да четат отгоре Корана, че да го махнат от там! — креснал му емирът, а когато конярят довел факихите, викнал им: — Заобиколете кладенеца и четете нещо такова, че да прогони този ифрит!

Конярят и един роб спуснали отново кофата. Али Зайбак се уловил здраво за нея, седнал вътре, изчакал тя да се приближи към отвора на кладенеца, изскочил от нея и паднал между факихите. Те от страх започнали да крещят:

— Ифрит!… Ифрит!…

Видял емир Хасан, че това е някакъв млад мъж, човек, а не ифрит, и му викнал:

— Ти разбойник ли си?

— Не съм, за бога! — отговорил Али.

— А как си влязъл в кладенеца?

Али му разказал всичко. Емирът го извел от къщата и го наметнал с една стара дреха. Той се прибрал в дома на Ахмад Данаф, разказал му за станалото и стопанинът възкликнал:

— Абе аз не ти ли казах, че в Багдад има жени, които и мъже разиграват! Има да разправят как най-личният юнак на Кайро бил съблечен от едно момиче!

Домъчняло му на Али Мисри. Съжалил го Ахмад Данаф, дал му друга дреха, а Хасан Шуман го успокоил:

— Това е била Зейнаб, дъщерята на Далила Мухтала, привратницата на хана на халифа! Не тъжи, Али! Тя и Ахмад разсъблече и му взе дрехите, че и на цялата му дружина!

— Аз искам да се оженя за тази девойка! Какво да измисля, за да я взема за жена? — запитал Али.

— Ще ме слушаш! Съблечи се, Али! — наредил Хасан.

Съблякъл се Али, той взел една катраница и го облял с нещо черно, омазал го и той заприличал на същински черен роб. Нацапал го около очите, по бузите, боядисал с червено устните и очите, облякъл го с дрехи на слуга, донесъл тава с кебап и вино и рекъл:

— В хана живее роб готвач. Сега ти заприлича на него! Иди при него, ама разговаряй, както говорят робите, кажи му: „Отдавна не сме сядали с тебе! Я ела тук да хапнем кебап и да пийнем биричка!“ Напой го, разпитай го колко вида ястия готви, какво ядат кучетата, къде е ключът за кухнята, къде е ключът за килера. Той ще ти го каже, защото пияният разказва всичко, което крие, когато е трезвен! После му пробутай омайно биле, облечи дрехите му, окачи ножовете му на кръста си! Купи там месо и зеленчуци, наготви гозбите, подреди ги в подносите! Сложи в тях омайно биле и ги отнеси, където трябва, за да омаеш и кучетата, и робите, и Далила, и дъщеря й Зейнаб! Събери всички дрехи от къщата! Пък ако искаш да се ожениш за момичето, вземи и четирийсетте гълъба, които носят писмата на халифа!

Излязъл Али на улицата, видял роба готвач и му рекъл:

— Отдавна не сме сядали на по една биричка!

Али го повел в една кръчма, напоил го с вино, разпитал го колко гозби готви, и той отговорил:

— Всеки ден готвя пет гозби за обяд и пет за вечеря, но вчера ми поискаха шест гозби — зарда, и седма гозба — месо варено със зърна от нар!

— И как подаваш гозбите, които си направил?

— Нося един поднос на Зейнаб, после — поднос на Далила, нахранвам робите, после нахранвам и кучетата! Всекиму да яде месо до насита — най-малкото по един ратл!

Но съдбата пожелала Али да забрави да пита за ключовете. Когато робът заспал, той взел дрехите му, облякъл ги, взел ножовете му, отишъл на пазара и там купил месо и зеленчуци…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла… И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ… Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Али Зайбак Мисри влязъл в хана. Видял Далила да седи при портата и да се оглежда строго насам-натам, видял и четирийсетте роби стражи и сърцето му се свило от страх. Когато Далила го зърнала, тя го познала и креснала:

— Махай се от тук, разбойник! И в хана ми хитрости ще ми правиш значи!

Обърнал се Али към нея, а лицето му — на черен роб.

— На мене ли приказваш? — запитал.

— Ти какво стори на роба готвач? — креснала тя. — Уби ли го? Упои ли го?

— Какъв роб готвач? Че има ли тук друг готвач освен мене?

— Лъжеш! Ти си Али Зайбак Мисри!

— Привратнице! — заговорил Али, като подражавал на езика на робите. — Ама този Мисри бял ли е или черен? Аз оставам тук и ще си гледам службата!

— Какво има, братовчеде? — запитали го робите.

— Той не ви е братовчед! — креснала Далила. — Това е Али Зайбак Мисри! Той е убил или омаял вашия братовчед! Боядисал е и лицето си!

— Какъв Али? — възкликнал Али. — Аз съм Саадуллах!

— Аз имам едно мазило, с което ще го пробвам! — викнала тя, донесла някакво мазило, мацнала с него ръцете му, разтъркала го, но чернилката не излязла.

— Остави го да ни сготви! — рекли робите.

— Ако наистина ви е братовчед, той знае какво му поискахте снощи за ядене!

Запитали го те за всеки случай колко гозби готви всеки ден и какво са му поискали допълнително предния ден, а той отговорил:

— Леща, ориз, чорба, яхния и розова вода за измиване, а още шестата гозба е зарда, а седмата — нарови зърна!

— Влезте с него! — рекла тя. — Ако знае къде са кухнята и килерът, значи е братовчед ви, ако не знае — убийте го!

А истинският готвач си имал един котарак. Всеки път, когато влизал, той заставал пред вратата на кухнята, скачал на ръцете му и после пак скачал пред вратата и въртял опашка. Когато Али влязъл, котаракът скочил на ръцете му, той го пуснал и котаракът застанал пред вратата на кухнята. Али взел ключовете, забелязал върху единия залепено пухче от кокошка и се досетил, че той ще е за кухнята. Отворил я, оставил покупките и излязъл навън. Котаракът се затичал пред него и спрял пред вратата на килера. Али огледал ключовете, между тях имало един доста мазен и той разбрал, че той ще е за килера.

— Далило! — рекли робите. — Ако бе някой чужд, нямаше да знае къде е кухнята и къде — килерът, нямаше да познае кой ключ за коя врата е!

— Той позна тези места по котката, а ключовете — по белезите върху тях! — рекла Далила. — Но вие му мислете!

Влязъл Али в кухнята, сготвил гозбите, подредил една тепсия за Зейнаб, занесъл й я и видял всички откраднати дрехи закачени в стаята й. Занесъл и тепсия на Далила. Нахранил робите, нахранил и кучетата. Същото направил и вечерта, но на кучетата сложил отрова и те измрели. Успял да сипе и омайно биле на робите, на Далила и Зейнаб. Когато всички заспали, събрал дрехите, изловил всичките гълъби, отворил портата на хана, излязъл и се прибрал в къщата на стражите, където разправил какво е сторил.

Хасан му сварил билки да се измие с тях и той станал бял както преди. Отишъл при роба, облякъл го в дрехите му и го събудил от омаята. Робът отишъл да купи месо и зеленчуци и се прибрал в хана.

А по това време един търговец от онези, които спели в хана, излязъл призори от стаята си и видял, че вратата му е отворена, стражите спят, а кучетата са измрели. Затичал се при Далила и видял, че и тя е омаяна, на шията й висяла някаква хартийка, а до главата й — гъба, която се използва против омайно биле. Поднесъл я той към носа й, тя вдъхнала, стреснала се и възкликнала:

— Къде съм?

Търговецът й обяснил. Тя дръпнала хартийката от шията й и прочела: „Това направи Али Зайбак Мисри!“ Разбудила Зейнаб и робите и рекла:

— Не ви ли разправях, че това е Али Зайбак! — и се обърнала към Зейнаб:

— Казах ти, че той няма да пропусне да си отмъсти! Можеше да направи нещо повече, но се задоволи с това, защото търси разбирателство с нас!

Облякла тя женски дрехи, вързала кърпа на главата си и отишла в дома на Ахмад Данаф, където Али бил вече донесъл дрехите и гълъбите, а Шуман дал на наместника си пари да купи четирийсет други гълъба. Той ги купил и ги сготвил хората да хапнат. Точно тогава Далила почукала на портата:

— Така чука само Далила! — рекъл Ахмад Данаф. — Иди, наместнико, отвори й!

Наместникът му отворили Далила влязла…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан Шуман запитал Далила:

— Какво те е довело тук, проклета старице?

— Предводителю! — отговорила тя. — Дойдох, защото съм ти длъжница! Я ми кажи кой момък ми изигра тази шега!

— Най-първият! — отговорил той.

— Ама ти си го натъкмил това с този Али! Но нека ми донесе гълъбите, които носят писма, другото да си го прибере!

— Аллах да те накаже, Али! — креснал Шуман. — Ти защо каза да сготвят тези гълъби?

— Не знаех, че те носят писма! — отговорил Али.

— Я ги дай тук! — разпоредил се Шуман.

Али подал сварените гълъби. Далила взела кълка, сдъвкала я и рекла:

— Това не е месо от птици, които носят писма! Онези аз ги храня със зърна от мускус и месото им мирише на мускус!

— Добре! — засмял се Хасан Шуман. — Но ако искаш да си вземеш онези, трябва да изпълниш едно желание на Али! Той иска да се ожени за дъщеря ти!

— Аз й желая само доброто!

— Върни й гълъбите! — разпоредил се Хасан на Али и когато той ги върнал, й казал: — Сега те чакаме да донесеш положителен отговор!

— Щом иска да се ожени за нея, онова, което направи, не е никаква хитрост! — рекла Далила. — Голямата хитрост е у вуйчо й Зурейк — той е неин опекун! Той е оня Зурейк, който продава риба и вика „Ратл риба за две пари!“, а е закачил в дюкяна си кесия със злато за две хиляди динара!

Тя се върнала в хана и рекла на дъщеря си:

— Али Мисри те поиска за жена! — зарадвала се Зейнаб, защото си била харесала Али Мисри заради хубавия му лик и пъргавия му ум. Разпитала майка си, тя й разказала всичко и добавила: — Поставих му условие да те иска от вуйчо ти — така вече го обрекох на гибел!…

А по това време Али запитал:

— Какво общо има тук Зурейк? Що за човек е?

— Той бе предводител на лудите глави из цял Ирак! — отговорил му Хасан. — Той, дето се казва, можеше да събори планина, да свали звезда от небето или да измъкне малахит от окото! В лудите дела втори като него нямаше. Но после се отказа от всичко и отвори дюкян за риба. Събра две хиляди динара, сложи ги в кесия, върза кесията с копринен гайтан, окачи по гайтана медни хлопки и звънци, а самия него окачи на гвоздей от вътрешната страна на вратата. Всеки път, когато вратата се отваря, кесията се разклаща и Зурейк вика: „Къде сте, хитреци от Египет, луди глави от Ирак, изкусници от Персия! Ето, Зурейк Саммак е закачил кесия посред дюкяна си! Всеки, който се смята за хитрец и успее да я грабне — негова ще бъде!“ Много алчни хитреци искаха да я вземат, но не можаха. Той държи под краката си оловни дискове. Когато разпалва огъня или пържи рибата, ако някой се опита да използва разсейването му и посегне за кесията, той го удря с едно парче и хитрецът може и да загине! Али, не се сблъсквай с него! Няма нужда да се жениш за Зейнаб!

Така Хасан убеждавал Али да се откаже.

— Мъже, не ви ли е срам! — креснал той. — Аз ще взема кесията, но вие ми пригответе невестински дрехи!

Донесли му невестински дрехи. Облякъл ги, боядисал се с къна, сложил си покривало, обул женски обувки, заклал агне, събрал кръвта му, извадил червата, напълнил ги с кръв, усукал ги около бедрата си, а отгоре нахлузил шалварите. Направил си и гърди от издути птичи гуши, напълнил ги с мляко, вързал на кръста си платно, натъпкал процепа между него и корема си с памук, затегнал го с фута, че всеки, който го погледнел, казвал: „Ама че хубав задник има тази!“ По пътя минал магаретар, той му дал един динар, онзи го качил на магарето и тръгнали към дюкяна на Зурейк. Видял Али вързаната кесия и златото, което я издувало. Зурейк пържел риба и Али запитал:

— Каква е тази миризма, магаретарю?

— Тя е от рибата на Зурейк! — казал магаретарят.

— Аз съм жена бременна! Такава миризма не ми понася! Донеси ми парче риба!

— Ти, бе, защо пръскаш тази миризма и пречиш на бременните жени! — викнал магаретарят на Зурейк. — Дай парче риба, защото бебето мърда в утробата на жената!

Зурейк грабнал парче риба, посегнал да го изпържи, но огънят му бил загаснал. Започнал да го раздухва. През това време Али стиснал червото, то се спукало, кръв потекла между краката му и той заохкал:

— Ах, коремът ми!… Ах, гърбът ми!… Пометнах…

Надзърнал Зурейк навън, видял кръвта и се скрил от страх в дюкяна, а магаретарят му закрещял:

— Аллах да почерни живота ти, Зурейк! Тази жена пометна! Няма да избягаш от гнева на мъжа й! — и избягал.

А Али протегнал ръка към кесията. Щом я докоснал, златото в нея мръднало и звъннало, задрънчали хлопките и звънците.

— Аха, хванах те, страхливецо! — викнал Зурейк. — На ти каквото ти се пада!

Метнал оловното парче, улучил го и Али паднал в несвяст. Посегнал да му метне второ, но хората се развикали:

— Ти търговец ли си или побойник? Ако си търговец — махай тази кесия от там и отърви света от злините си!

А Али, щом дошъл на себе си, се прибрал в дома си, съблякъл женските дрехи и рекъл:

— Шуман, дай ми някакви дрехи на коняр!

Донесли му дрехи на коняр. Облякъл ги Али, взел една чиния и пет дирхама, отишъл при Зурейк и той запитал:

— Какво искаш, майсторе?

Али му подал петте дирхама. Зурейк посегнал да му даде от готовата риба в тавата, но той му казал:

— Аз ям само гореща риба!

Сложил Зурейк риба в тигана, посегнал да я изпържи, но огънят му бил изгаснал. Навел се да го разпали. Тогава Али Мисри протегнал ръка за кесията, но едва я докоснал, и хлопките и звънците задрънчали.

— Няма да ти мине хитрината, пък макар да си облякъл дрехи на коняр! — викнал Зурейк.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТНАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Зурейк метнал към Али парче олово, но той се навел, то попаднало върху тигана, пълен с гореща риба, и нажеженото олио се пръснало върху кадията, който, случило се, точно тогава минавал оттам.

— Кой направи тази работа? — креснал кадията.

— Ваша светлост! — зауспокоявали го хората. — Някакво момченце метна камък, който попадна в тигана на Зурейк!

Забелязали оловните парчета, досетили се, че това е сторил само Зурейк, и му се скарали:

— Не дразни Аллаха, Зурейк, махни от тук тази кесия!

— Е, ще я махна! — съгласил се Зурейк…

А Али Зайбак съблякъл дрехите на коняр, облякъл дрехи на търговец, излязъл навън, а насреща му — индийски заклинател, който мъкнел торба със змии.

— Заклинателю! — рекъл му Али. — Ела у дома да ни позабавляваш и аз ще те възнаградя!

Завел го той в къщата, нахранил го, упоил го с омайно биле и когато заспал, облякъл дрехите му, отишъл при Зурейк и засвирил с пищялката му.

— Аллах да те нахрани! — изгонил го грубо Зурейк.

Али отворил торбата и хвърлил змиите в краката му. Зурейк много се боял от змии и се скрил в дюкяна. Али уловил пак змиите, скрил ги в торбата, протегнал ръка към кесията, но щом я докоснал, хлопките задрънкали.

— На заклинател ще ми се правиш, така ли? — викнал Зурейк и метнал по него парче олово.

А по улицата вървял войник, а след него — неговият коняр. Оловото ударило коняря по главата и той паднал.

— Кой удари човека ми? — креснал войникът.

— Керемида падна от навеса! — рекли съседите.

Войникът и конярят си тръгнали, хората се поогледали, пак видели парчета олово и се нахвърлили срещу Зурейк, викайки:

— Сваляй тази кесия от там!

— Довечера ще я сваля! — обещал той.

Така си играл Али със Зурейк, седем пъти хитрости измислял и все не успявал да му вземе кесията. Минал край дюкяна му и го чул да си говори на глас:

— Ако оставя кесията в дюкяна, онзи ще измисли нещо и ще ми я вземе! Я да си я прибера аз вкъщи!

Затворил дюкяна и скрил кесията в пазвата си. Али го последвал скришом. Зурейк видял, че у съседа му има веселба, и си казал на глас:

— Я да оставя кесията на жена си и ще се върна на веселбата!

Зурейк бил женен за черна неволница и тя му била родила син на име Абдуллах. Бил й обещал да обреже скоро детето и да плати с парите от кесията, а като му дойде времето да го ожени — да даде остатъка за сватбата.

— Защо си се намръщил такъв? — запитала тя.

— Един хитрец май ще ми докара беля на главата! — отговорил Зурейк. — Седем хитрини ми погоди днес, за да ми вземе кесията, но не успя!

— Дай да я пазя, докато дойде време да оженим момчето!

Дал й той кесията, а през това време Али Зайбак се бил скрил, но всичко виждал и чувал.

— Ти пази парите, Умм Абдуллах, пък аз отивам на една сватба! — рекъл Зурейк.

— Полегни си малко да си починеш първо!

Те си полегнали и заспали. А Али се промъкнал скришом вътре, взел кесията, която Зурейк бил оставил до възглавницата си, излязъл и отишъл да погледа сватбата. А Зурейк сънувал, че някаква птица долетяла и му задигнала кесията. Стреснал се ужасен и викнал на жена си:

— Къде е кесията? — надигнала се тя, надзърнала тук-там и не я намерила. — Черен да ти е късметът, Умм Абдуллах! — креснал Зурейк. — Онзи хитрец е задигнал кесията!

— Ама той не е влизал тук, мъжо! — рекла тя.

— За бога, само хитрецът Али я е задигнал! — викнал той. — Но ще го пипна аз!

— Ако не го хванеш, ще заключа портата и ще те оставя да нощуваш в двора! — заканила се тя.

Отишъл Зурейк на сватбата и там зърнал Али Зайбак, който спокойно гледал веселбата. „Ето, този ми взе кесията!“, помислил Зурейк. Затичал се и го изпреварил пред къщата на Данаф. Скрил се в сянката на портата. Всички вътре спели. Като свършила сватбата, Али се появил и почукал.

— Кой чука? — обадил се Зурейк от сянката.

— Аз съм, Али Мисри!

— Донесе ли кесията?

Али помислил, че отзад е Хасан Шуман, и отговорил:

— Донесох я, отвори!

— Няма да ти отворя, докато не я видя! — казал Зурейк. — Хванали сме се на бас с Ахмад и трябва първо да му я покажа!

— Подай си ръката! — рекъл Али.

Зурейк си подал ръката в тъмното така, сякаш се показвала от прозорчето на портата, и Али му подал кесията. Зурейк я взел, тихичко се измъкнал заднишком и се върнал на сватбата. А Али стоял, без никой да му отвори. Той зачукал силно и дружината викнали:

— Така чука само Али Мисри!

Отворил му Шуман и го запитал:

— Донесе ли кесията?

— Стига си се шегувал бе, Шуман! — възкликнал Али. — Нали ти я подадох иззад вратата!

— За бога, не съм я вземал! — възкликнал Шуман. — Сигурно Зурейк си я е взел пак от тебе!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Али Мисри се върнал в къщата на Зурейк, намъкнал се вътре и видял, че жената спи. Упоил я с дъх на омайно биле, облякъл дрехите й, взел детето й на ръце, упоил и него, поогледал се и видял кошница с празнични курабии. По това време дошъл Зурейк и почукал на портата.

— Кой чука? — запитал Али с женски глас.

— Аз съм! — отговорил Зурейк.

— Заклех се да не те пускам, ако не си донесъл кесията!

— Донесох я!

— Дай да видя, преди да ти отворя!

— Спусни отгоре кошницата с въже, аз ще я сложа в нея!

Спуснал Али кошницата и Зурейк сложил кесията в нея. Грабнал я Али, грабнал омаяното дете и се прибрал у дома. Влязъл при дружината, показал им кесията и омаяното дете. Те го поздравили, той ги почерпил с курабийки от кошницата и рекъл:

— Шуман, това дете е синът на Зурейк, скрий го при тебе!

Взел Шуман детето и го скрил. А Али довел един овен, заклал го, дал го на слугата да го попари, увил го в саван и овенът заприличал на мъртвец…

А Зурейк все стоял пред портата. После заудрял по-силно, жена му се събудила и запитала:

— Донесе ли кесията?

— Нали я взе с кошницата! — отвърнал той.

— Нито съм я виждала, нито съм я вземала! — креснала тя.

— Значи Али пак ми я е задигнал! — ядосал се Зурейк.

Огледала се жената, видяла разсипаните по пода курабийки, а детето го няма и завикала:

— Чедото ми! — ударила се в гърдите от мъка и викнала на мъжа си: — Да тръгваме при везира! Само онзи хитрец го е направил и всичко това стана заради тебе!

— Почакай малко! — възкликнал Зурейк.

Изскочил навън, затичал се към къщата на Ахмад Данаф, заудрял по портата, отворили му и той влязъл.

— Какво те води насам? — запитал Шуман.

— Али Мисри е от вашата дружина! — заплакал Зурейк. — Нека ми върне чедото, пък аз ще му простя кесията!

— Аллах да те накаже жестоко, Али! — викнал Шуман. — Защо не ми каза, че това било негов син!

— А какво му се е случило? — възкликнал Зурейк.

— Ами ние му дадохме да яде стафиди, детето се задави и умря! Ето го там… — отговорил Шуман.

— Ах, сине! Какво ще кажа на майка ти!

Скочил той, разкъсал от мъка савана, видял под него одрания овен и завикал:

— Ама защо ме плашиш така бе, Али!

Всички се разсмели, Данаф му върнал сина и рекъл:

— Ти говореше, че онази кесия ще бъде на онзи, който се изхитри да я вземе! Значи тя е на Али Мисри!

— Дар да му е от мене! — възкликнал Зурейк.

— Ще я приемеш ли като откуп за племенницата си Зейнаб? — запитал Али.

— Аз й желая само доброто! — рекъл Зурейк, взел кесията и сина си и тръгнал към вратата.

— Значи приемаш нашето сватосване!

— Аз приемам, но тя ще го приеме само от онзи, който й донесе откупа! Тя се е заклела, че ще я възкачи само онзи, който й донесе сватбената дреха на Камр, дъщерята на Езра евреина, заедно с диадемата, колана и златната завеса против комари!

— Е, ако не ги донеса още до довечера, значи нямам право да я искам за жена! — възкликнал Али Мисри.

— Али! — викнали всички. — Ти ще умреш, ако се опиташ да я надхитриш! Езра евреинът е ловък магьосник! Той използва силата на джинове! Има дворец извън градските стени! Той е видим само когато човек е в него — излезе ли навън, дворецът изчезва от погледа му! Езра има дъщеря на име Камр, а тази дреха й е донесъл от някакво омагьосано съкровище! Пази я върху поднос от злато, често отваря прозорците на двореца и вика: „Ей, хитреци, от Египет, луди глави от Ирак, умници от Иран! Който вземе тази дреха — негова ще бъде!“ Много хитреци са опитвали, но не могат — той ги превръща ту в маймуни, ту в магарета!

— Аз трябва да я взема за Зейнаб! — рекъл Али.

Отишъл той при дюкяна на Езра евреина. Той бил груб, дебел мъж. Пред него имало везни и теглилки, злато и сребро и едно огнище. Имал и вързано отпред муле. Привечер евреинът затворил дюкяна, прибрал златото и среброто в две торби, сложил ги в дисагите, възседнал мулето и излязъл извън градските порти. Али вървял след него, без той да усети. По едно време евреинът спрял, измъкнал кесия с пръст от джоба си, взел една шепа, произнесъл над нея някакво заклинание и я разпръснал във въздуха. Али видял пред себе си дворец невиждан. Евреинът и мулето затропали по стъпалата му, Али — след тях. Излязъл слуга, снел дисагите, животното направило няколко крачки и изчезнало. Евреинът измъкнал златен жезъл, забил го в стената, закачил на него златен поднос на златни вериги, сложил онази дреха в него и викнал:

— Къде сте, хитреци от Египет, луди глави от Ирак и умници от Иран? Който се изхитри да вземе тази дреха — негова ще бъде!

После произнесъл някакви заклинания и пред него се появила софра с гозби. Ял, що ял и тя изчезнала от само себе си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че евреинът пак произнесъл някакво заклинание и пред него се появила софра с пиене. Той пиел, а Али си помислил: „Ще можеш да вземеш дрехата само ако евреинът се напие!“ Приближил се изотзад и измъкнал стоманения си меч. Евреинът го усетил, произнесъл някакво заклинание и викнал на ръката му:

— Спри този меч!

И ръката на Али замръзнала с меча във въздуха. Протегнал другата си ръка — тя също замръзнала. Същото станало с единия му крак и му се наложило да стои само на левия. После евреинът снел магията и той усетил, че става както преди, но вече бил без меч.

— Ей, кой си ти и какво искаш? — запитал Езра.

— Аз съм Али Мисри, юнак от дружината на Ахмад Данаф! — отговорил Али. — Поисках да се оженя за Зейнаб, дъщерята на Далила Мухтала, но тя ми определи да й занеса като откуп онази дреха на дъщеря ти!

— Много хора са кроили хитрости да вземат тази дреха, но не успяха! Тя е поискала от тебе тази дреха, за да те погуби! — отговорил евреинът.

— Аз трябва непременно да взема тези дреха, а ти — да станеш мюсюлманин! — казал Али.

Взел евреинът един тас с вода, произнесъл някакви заклинания, плиснал го в лицето на Али и викнал:

— Излез от този си образ и се превърни в магаре!

И Али начаса се превърнал в магаре с копита и дълги уши. Понечил да каже нещо и заревал като магаре. Евреинът очертал около него кръг и той бил като стена, която не можел да прескочи. Езра пил до сутринта, а после рекъл:

— Сега ще те пояздя, че мулето ми да си почине!

Прибрал всичко, казал някаква магическа дума и магарето послушно тръгнало зад него. Метнал на гърба му дисагите, качил се сам върху тях, излязъл от двореца и той изчезнал пред очите им. Стигнали дюкяна. Али в образа на магаре стоял вързан отпред, чувал разговорите, разбирал всичко, само дето не можел сам да говори. Ето че по улицата се задал един търговски син. Не му вървяло в алъш-вериша, не знаел за каква работа да се хване, и решил, че най-леко ще му е да стане водоносец. Взел той скришом гривните на жена си, отишъл при Езра евреина и рекъл:

— Колко ще ми дадеш за тези гривни, че да си купя магаре!

— Какво ще караш с него? — запитал евреинът.

— Ще пълня мех с вода от реката, пък дано така да се прехраним!

— Вземи това магаре! — предложил евреинът.

Оставил му момъкът гривните, евреинът прибрал част от парите като цена за магарето и му върнал остатъка. Той тръгнал към къщата си с омагьосания Али, който си мислел: „Сложи ли този върху тебе самара, ти ще се поболееш и ще умреш!“ Жената на водоносеца дошла да му донесе сено, той я ритнал така, че тя паднала на земята, скочил върху нея, захапал устните й и насочил под корема й онова дълго нещо, което всяко магаре е наследило от баща си. Викнала жената, затичали се съседите, заудряли Али и го издърпали. Точно тогава мъжът й се прибрал вкъщи и тя му викнала:

— Или ще се разведеш с мене, или ще върнеш магарето на онзи, от когото си го взел! Това е шейтан в образ на магаре! Като скочи връз мене… Ух, добре, че бяха съседите!

Взел човекът магарето и го върнал на евреина.

— Защо го връщаш? — запитал той.

— Абе едва не направи една лоша работа на жена ми! — отговорил водоносецът.

Върнал му евреинът парите и се обърнал към магарето:

— Значи пак кроиш хитрости! Направи така, че пак при мен те върнаха! Но щом не щеш да си магаре, ще те превърна в нещо, което ще бъде забава за мало и голямо! — върнал се в двореца си, налял вода в таса, произнесъл заклинанията, плиснал я върху магарето и рекъл: — Върни се с предишния си образ!

Али се превърнал отново в човек.

— Слушай, Али! — рекъл евреинът. — Приеми съвет от мене! Няма нужда да се жениш за Зейнаб, не можеш да вземеш дрехата на дъщеря ми! Това не е по силите ти! Иначе пак ще те омагьосам, в мечка или маймуна ще те превърна или ще те дам на някой джин да те хвърли зад планината Каф!

— Езра! — отговорил Али. — Аз дадох дума да взема тази дреха и ще я взема, а ти ще станеш мюсюлманин!

— Ама ти си като орех! — рекъл евреинът. — Ако не го счупиш — не можеш да го изядеш! — грабнал таса с водата, произнесъл своето заклинание, плиснал я в лицето му и викнал: — Превърни се в мечка!

И Али начаса станал на мечка. Езра му сложил нашийник, вързал му устата и забил железен кол между зъбите му. Когато се съмнало, той казал магическата дума на мечката и тя тръгнала след него…

* * *

Но ето вече утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Езра вързал мечката пред дюкяна. Дошъл някакъв търговец и запитал:

— Ще ми продадеш ли тази мечка, майсторе? Имам една жена, лечителите й предписаха да яде мечешко месо и да се маже с меча мас, за да оздравее от невярна болест!

— Дар да ти е от мене! — казал евреинът.

Повел търговецът мечката, минал край месаря и му викнал да си вземе ножовете и да дойде в дома му. Той тръгнал след него. Там месарят вързал мечката, наточил ножовете и посегнал да я заколи. Изведнъж Али се затичал, литнал между небето и земята и се озовал в двора на евреина.

А това станало, защото Езра се прибрал в двореца си, разказал на дъщеря си историята на Али и тя рекла:

— Викни един джин и го накарай да провери дали наистина това е Али Зайбак Мисри!

Езра произнесъл заклинание, появил се един джин и той му наредил да провери дали това е наистина Али Мисри. Джинът полетял и като се уверил, че става дума именно за Али, грабнал мечката, донесъл я и рекъл:

— Това е самият Али Мисри! Месарят бе наточил вече ножовете и когато посегна да го заколи, аз го грабнах!

Евреинът пак го поръсил с омагьосана вода и казал:

— Върни се в човешкия си образ!

И Али начаса станал човек както преди. Видяла Камр колко хубав момък е, и пламнала обич в сърцето й към него. Пламнала обич към нея и в сърцето на Али.

— Нещастнико! — възкликнала тя. — Защо посягаш на дрехата ми, че баща ми да прави такива неща с тебе?

— Аз дадох дума да я взема заради Зейнаб, за да се оженя за нея! — рекъл Али.

— И други какви ли не хитрости са кроили на баща ми да я вземат, но все не са успявали! Моля те, откажи се и ти!

— Трябва непременно да я взема, а баща ти — да стане мюсюлманин! — настоял Али.

— Виж го, дъще, как сам върви към гибелта си! — възкликнал евреинът. — Ама аз ще те превърна сега в куче! — направил пак магията и викнал: — Превърни се в куче!

Али начаса се превърнал в куче. На сутринта то тръгнало след Езра. Всички кучета по пътя го лаели. Когато минавали край дюкяна на един вехтошар, той излязъл навън и разгонил лаещите кучета. Али прилегнал в краката му така, че когато евреинът се обърнал назад, не го видял. Дошло време вехтошарят да затвори дюкяна си, той си тръгнал към къщи и кучето го последвало. Влязъл у дома си и щом дъщеря му зърнала кучето, възкликнала:

— Татко, как можа да вкараш непознат мъж при мене? Това е омагьосаният от Езра евреина Али Мисри!

Кучето потвърдило думите й, кимайки с глава.

— Че защо го е омагьосал евреинът? — запитал той.

— Заради дрехата на дъщеря му! — отговорила тя. — Но аз мога да го отърва от магията!

— Ако си решила да правиш добро — сега му е времето!

— Ако се ожени за мен, ще го отърва! — рекла тя и се обърнала към кучето: — Ще ме вземеш ли за жена?

Али пак поклатил утвърдително глава. Тогава тя взела тас с изписани върху него магически знаци, наляла вода и започнала да мърмори заклинания, но чула женски писък и го изтървала. Всички се обърнали и видели, че била изкрещяла робинята на вехтошаря.

— Господарке! — викнала тя. — Нали аз те научих на това изкуство! Нали се договорихме: който се ожени за тебе, ще се ожени и за мене и ще нощува една нощ при тебе, една — при мене!

— А кой е научил тази неволница на магии? — запитал вехтошарят дъщеря си.

— Питай нея — отговорила дъщерята.

Вехтошарят запитал неволницата и тя отговорила:

— Господарю, някога работих при Езра, скривах се зад него, когато правеше разни заклинания, а когато отиваше в дюкяна, отварях книгите му и ги четях! Така изучих науката за магиите! После той ме продаде на тебе, а аз научих господарката! Само й поставих онова условие! — взела тя после таса, направила магията и рекла: — Върни се в човешкия си образ!

И Али пак се превърнал в човек. Вехтошарят го разпитал как и защо е бил омагьосан, и той му разказал всичко…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че вехтошарят запитал:

— Ама няма ли да ти стигнат дъщеря ми и неволницата?

— Трябва непременно да взема и Зейнаб! — отговорил Али.

Точно тогава някой почукал на вратата.

— Кой чука? — запитал вехтошарят.

— Аз съм Камр, дъщерята на евреина! — бил отговорът. — При вас ли е Али Зайбак Мисри?

— Еврейска щерко! — креснала дъщерята на вехтошаря. — И у нас да е — какво искаш да му сториш?

Отворила неволницата вратата и Камр влязла в стаята.

— Какво те е довело тук, невернице? — запитал Али.

— „Свидетелствам, че няма бог освен Аллах и Мохамед е неговият пратеник!“ — възкликнала тя и с това обявила, че е вече мюсюлманка, а после запитала: — Как е в ислямската вяра — мъжете ли плащат откуп за жените или обратно?

— Мъжете плащат за жените! — отговорил Али.

— Аз пък ти донесох откуп за себе си! — рекла тя. — Ето ти дрехата, жезъла, тепсията и веригата и още главата на баща ми — твой враг и враг на исляма! — и тя хвърлила главата на баща си в нозете му.

А ето какво било станало. Когато Езра превърнал Али на куче, тя насън чула глас: „Стани мюсюлманка!“ Приела исляма и предложила и на баща си да го приеме. Той отказал. Тогава го упоила с омайно биле и го убила.

Али взел донесените му неща и рекъл на вехтошаря:

— Утре ще отидем при халифа и аз ще се оженя за дъщеря ти и за неволницата!

Тръгнал си радостен към дома на Ахмад Данаф, но по пътя срещнал някакъв халваджия, който пляскал с ръце и викал:

— Хорският труд се превърна в незаконен, колко труд се губи за празни неща! Моля те, за бога, кусай си от тази халва!

Взел Али парче халва, но в него имало омайно биле и той загубил свяст. Халваджията грабнал жезъла, веригата, тепсията и дрехата, скрил ги в сандъка, с който носел халвата, сложил отгоре тепсията и се затичал нанякъде. Но ето че на пътя му се изпречил някакъв кадия, който му викнал:

— Ей, халваджия, ела тук! Какво продаваш?

— Халва и бонбони!

Взел кадията парчето халва, което му подал търговецът, огледал го и рекъл:

— Тази халва нещо не ми харесва! — измъкнал от дисагите си парче халва и рекъл: — Виж моята как хубаво е приготвена! Кусай си и в бъдеще само такава да правиш!

Взел халваджията парчето, хапнал от него, но там имало омайно биле и той паднал в несвяст. Взел кадията сандъка, тепсията и другите неща, натъпкал халваджията в сандъка, вдигнал всичко на гръб и се запътил към къщата на Ахмад Данаф, защото този кадия бил преоблеченият Хасан Шуман. Бил излязъл така, защото, когато Али Мисри тръгнал да търси дрехата, повече нищо не се чуло за него, и Данаф се разпоредил:

— Юнаци, тръгвайте да търсите брат си Али Зайбак Мисри!

Всички се втурнали да го търсят. Излязъл и Хасан Шуман, преоблечен като кадия. Така срещнал халваджията и го познал — това бил племенникът на Зейнаб, внукът на Далила, Ахмад Лакит. Омаял го и го отнесъл у дома заедно с всички неща.

А четирийсетимата мъже от дружината на Ахмад Данаф продължавали да търсят Али из града. Между тях бил и Катаф ал-Джамал. Видели на едно място събрали се хора и той видял там омаяния Али Мисри.

— Ела на себе си! — рекъл му Катаф. — Видяхме, че са те омаяли, но не знаем кой го е направил!

— Омая ме някакъв халваджия! — отговорил той. — Грабна ми нещата, но къде избяга — не знам!

Прибрали се у дома, насреща им — Ахмад Данаф.

— Али, донесе ли дрехата? — запитал той след поздрава.

— Носех и нея, и другите неща! — отговорил Али. — Носех и главата на евреина, но ме срещна един халваджия, омая ме и ги задигна! Ако го срещна пак, ще му дам да разбере! Само не знам къде е избягал!

— Аз пък знам! — рекъл Шуман.

Отишъл, отворил килера и там Али видял упоения халваджия. Събудили го от омаята, той отворил очи и като видял, че е пред Али Мисри, Ахмад Данаф, Хасан Шуман и четирийсетимата юнаци, се свил от страх и запитал:

— Кой от вас успя да ме хване?

— Аз те хванах! — рекъл Хасан Шуман.

— Хитрецо, какви ги вършиш! — възкликнал Али Мисри и посегнал да му отсече главата, но Хасан Шуман го спрял:

— Не го пипай, че скоро сват ще ти стане!

— Че от къде на къде? — запитал Али.

— Това е Ахмад Лакит, сестрин син на Зейнаб!

— Защо направи това, Лакит? — запитал Али.

— Така ми нареди баба ми Далила Мухтала!

— Иди при баба си и при Зурейк! — рекъл Али Мисри. — Кажи им, че съм донесъл всички неща заедно с главата на Езра евреина! Кажи им: „Утре в дивана на халифа ще си вземете откупа за Зейнаб!“

На сутринта Али Мисри взел дрехата, тепсията, жезъла, златната верига и главата на Езра евреина, окачил всичко на един кривак и заедно с Ахмад Данаф и цялата дружина отишъл в дивана на халифа, където всички целунали земята пред емира на правоверните.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът видял сред дружината момък, който превъзхождал всички юнаци. Запитал ги кой е той, и Ахмад Данаф му отговорил:

— Това е Али Зайбак Мисри, о, емир на правоверните! Той бе предводител на юнаците ми в Египет и е мой най-пръв юнак!

Пристъпил Али, хвърлил главата на евреина пред нозете му и рекъл:

— Това бе един от враговете ти, о, емир на правоверните! Това е главата на Езра евреина! — и му разказал всичко, което му се било случило.

— Не вярвам да си го погубил ти — та нали той бе магьосник!

— Нашият бог ни даде сили да го погубим!

Но ето че се появила и Камр, дъщерята на евреина, целунала земята пред халифа, казала му коя е и че е приела исляма. Повторила пред него клетвата на мюсюлманите и рекла:

— Бъди ми сгледник пред Али Мисри и ме омъжи за него!

— Ти имаш ли си дружина? — обърнал се той към Али.

— Имам четирийсетмина дружина, но те са в Кайро!

— Прати да ги извикат! А имаш ли дом, в който да ги сложиш?

— Нямам…

— Аз му дарявам моя дом с всичко в него! — рекъл Хасан Шуман.

— Твоят дом си е твой, Хасан! — казал халифът и начаса наредил строителите да му вдигнат дом с четири порти и четирийсет стаи, а после добавил: — Имаш ли още нещо, което да наредя да се изпълни?

— Царю честити, искам Далила Мухтала да ме ожени за дъщеря си Зейнаб, като приеме като откуп дрехата на еврейската дъщеря заедно с останалите неща!

Нямало какво да стори Далила, приела сгледата на халифа.

Така Али Зайбак се оженил едновременно за дъщерята на Далила, за дъщерята на вехтошаря и нейната неволница и за еврейската дъщеря. Сега имал харем с четири жени, както повелява ислямът. Определил му халифът богата плата. Сватбата продължила трийсет дни. Али извикал дружината си от Кайро. Скоро те пристигнали. Той ги заселил в дома си, после ги представил на халифа и той им раздал богати дарове. Следващите четири нощи той влязъл последователно при четирите девици, видял, че и те са съвършени по хубост и красота, и разбрал, че са бисери непродупчени, кобили необяздени. А халифът наредил всичко станало с него да се запише и да се запази в царската хазна при останалите народни сказания, защото било сред най-хубавите. И така живели всички приятен и дълъг живот, докато и при тях не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва, пък Аллах е най-велик и най-славен и най-добре знае дали всичко е било точно така…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

[1] Сатирична алюзия на ислямската формула „Няма бог освен Аллах!“ — бел.прев. ↑

[2] Разказът в тази и предишната приказка подсказва, че преди тях е съществувала още една, засягаща приключенията на Ахмад Данаф и Хасан Шуман в Египет. Във всички издания, с които разполагаме, тя не съществува — най-вероятно е изчезнала още при устните преразкази на „Хиляда и една нощ“ през Средновековието — бел.прев. ↑

Приказка за Басим ковача и за онова, което му се случило с халиф Харун ар-Рашид

Разказват, царю честити, че една нощ халиф Харун ар-Рашид си седял в двореца в Багдад, нещо го пристегнало и той пратил да извикат везира Джаафар Бармаки.

— Нещо ме пристегна тази нощ душата и очи не съм мигнал! — рекъл халифът.

— Да излезем из Багдад, да се повъртим по улиците, пък може да видим нещо забавно, от което да ти олекне! — предложил везирът.

Съгласил се халифът, облякъл се като мосулец. Същото направили и Джаафар, и Масрур. Тримата излезли през тайна вратичка и тръгнали. Стигнали до тясна уличка…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът чул някой да пее. Вдигнал глава и видял висок чардак с прозорец, от който бликала светлина. Забелязали в блясъка на светлината сянката на чаша, чийто стопанин пеел:

След слънчев залез пием само слънце,

                   то в тъмното ми свети до зори,

а светлината на свещта проблясва —

                   тя като меч до ризница гори!

— Джаафар! — рекъл Харун ар-Рашид. — Май тази вечер само стопанинът на тази къща ще може да ме разсее! — и наредил на Масрур: — Почукай, Масрур!

Масрур почукал, човекът ги чул, надвесил се от прозореца и запитал:

— Кой чука?

— Ние, хаджи, сме от чужди земи! — отговорил Джаафар. — Завари ни тук нощта и се боим да не ни запре валията! Отвори ни да останем тази нощ при теб, пък Аллах ще ти се отплати!

— Ще ви отворя, но при едно условие — отговорил стопанинът, — не искам да бъдете любопитни просяци, а истински веселяци! И няма да хапнете от яденето ми и да пийнете от пиенето ми! Вечеряли ли сте, или не сте?

— Ще ти бъдем благодарни само за приюта!

— И още — няма да говорите това, което не ви засяга, и да слушате онова, което не ви приляга!

— Ще седим и ще слушаме глухи и неми като хоросан в градеж или като кисела туршия!

Слязъл човекът и отворил вратата. Тримата влезли и видели трапеза, пълна стомна с вино, месо, ядки, плодове, а човекът — яде, пие, подскача и си тананика. Седнал той, наредил им също да седнат, а после запитал:

— Вие откъде сте? Накъде сте се запътили?

— Ние сме търговци от Мосул! — отговорил Джаафар. — Бяхме на гости, но когато излязохме, вече беше се мръкнало. Потърсихме нашия хан, но се объркахме и попаднахме в този сокак! Видяхме твоя чардак, чухме как пееш, и си рекохме: „Я да отидем при този човек, пък като се съмне — ще си ходим!“

— Аллах знае дали е било така! — рекъл човекът, който се казвал Басим. — По лицата ви личи, не сте търговци, а зевзеци, които безпокоят хората нощем! Ти, бе! — обърнал се той към Джаафар: — Дето си дебел като бъчва, с търбух, пълен с нечистотии, с мустаци на дърта мечка! — после заговорил на Масрур. — И ти бе, чернилка такава, черна пръст, от дявола създадена, тиган загорял! — после рекъл на тримата: — Вижте това ядене и пиене! Който протегне ръка към него, ще го фрасна ей с тази тояга и ще му счупя ръчичката! — снел от стената окачената дебела тояга, дълга лакът и половина, и я стиснал в ръка.

— Я го питай как се казва! — наредил халифът на Джаафар. — И какъв занаят работи?

— Виж го какъв е силен! — възкликнал Джаафар. — Ще цапардоса някого с тази тояга и ще ни затрие нахалост!

— Нищо, нищо, запитай го! — настоял халифът. — И още: защо така ни ругае, откъде е взел всичко това да яде и пие!

Джаафар решил, че е дошло време да заговори и че стопанинът се е поуспокоил, и казал:

— Слушай, братко, кажи ни как се казваш и от какво си вадиш хляба?

— Ха-ха-ха! — разсмял се човекът. — Ама аз не ви ли казах да не питате за нещо, което не ви засяга? Хайде, махайте се! Вън! Аллах да не ви дава хаир! Дето са казали древните: „Те не го пущат в града, той за царския дворец пита!“

— Аллах да благослови и нашите, и твоите дни с хаир! — възкликнал Джаафар. — Ти стори добро дело — пусна ни в дома си и сме ти задължени! Но все пак ще ни се да знаем повече — кой си, какъв си, че да ти се отблагодарим някога за щедростта и уважението!

— Ако ви кажа нещо малко, вие ще се ровите по-дълбоко! — отговорил човекът. — И никой от вас да не изнася от тук никоя тайна — ще го погубя с най-страшна смърт! Аз се казвам Басим! Ковач съм, човек разпуснат, проказник, побойник, с вечно бодра душа, Аллах ме прави от ден на ден по инат! Фрасна ли някого веднъж — мозъкът му през ушите ще изскочи! Всеки ден си работя занаята толкова, че до пладне да спечеля пет дирхама! Купувам си за дирхам — месо, за дирхам — вино, за дирхам — свещ, за дирхам — ядки и плодове, а с петия дирхам поддържам лампите и светилниците! Връщам се вечер, сготвям си, паля свещта и светилниците, хапвам си месце, наливам си винце и ми е весело. Това ми е обичай! С никого на света не общувам, цяла нощ си седя сам-самичък! Щом се съмне — всичко започва отново! Така си живея живота!

— За бога, Басим, ти си корав човек, щом си щастлив без чуждо присъствие! От колко време живееш така? — запитал халифът.

— От двайсет години си печеля по пет дирхама на ден и си слагам тази трапеза! Не съм изпуснал нито ден, без да работя, и трапезата ми не е била празна нито една нощ!

— Басим! — заговорил Джаафар. — Ами да речем, че утре халифът реши да спре работата на ковачите и обяви, че който работи в течение на следващите три дни, ще бъде обесен — откъде ще вземеш пари да си купиш всичко това?

— Аллах да не ви дава хаир, а само онова, което най-много мразите! — възкликнал ковачът. — Стига с глупави предсказания! От двайсет години не знам какво е гняв и глад, а тази нощ вие ми се появявате, надсмивате ми се! Ама сам съм си виновен, че ви пуснах в къщата си и ви разкрих тайната си!

— Абе, Басим! — рекъл Джаафар. — Ние само ти казахме една дума — никой не я е запомнил, никой не я е записал! Ти от двайсет години си гледаш работата! Откъде халифът може да измисли такова нещо?

— Ами вие пак вашата си знаете! — викнал Басим. — Е, ако халифът наистина реши да направи такава работа, той ще си остане халиф, а вие от мен няма да се отървете, по цял Багдад ще ви търся, а намеря ли ви, тежко ви какво ще направя с вас!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът даже закрил уста с ръка, такъв смях го напушил. Вече се разсъмвало, те си тръгнали. Басим треснал вратата зад гърба им. Върнали се в двореца. Когато на сутринта влязъл в дивана, халифът викнал Джаафар и му креснал:

— Нареди на валията да обяви ковачите да не отварят работилниците си през следващите три дни!

Викнал Джаафар валията Халид бен Талиб и му предал повелята на халифа. Викнал той глашатаите, те грабнали фенерите и разгласили на мало и голямо в Багдад:

— Издадена е височайша повеля от нашия господар, емира на правоверните Харун ар-Рашид! Всеки ковач, който отвори в течение на три дни работилницата си или работи занаята си, или даже вдигне чук, ще бъде обесен и после закован върху вратата й! Който послуша, прошка ще получи, а който не вярва — нека да опита!

Майсторът на Басим чул този вик и викнал на чирака си така силно, че той изпуснал ключовете:

— Прибирай се до четвъртия ден от днес!

А Басим ковачът се събудил след изгрев-слънце и излязъл, без да знае за случилото се. Видял чирака пред затворената работилница и запитал:

— Защо не сте отворили? Ако катинарът е заял, ей сега ще го стисна с шепа и железарията му ще се разхвърчи! Ако пък вратата не ще да се отвори — ей сега ще я измъкна заедно с гвоздеите!

— Не е това! — рекъл ядосано чиракът. — Ако си заспал, събуди се, ако си пиян — отрезви се! Халиф Харун ар-Рашид се е разпоредил — който ковач отвори работилницата си, да бъде обесен пред портата на дюкяна му!

Басим плеснал с ръце, спомнил си за нощните си гости и си рекъл: „Ах, само да ги зърна! Абе две думи казаха, то да вземе да излезе истина! Ама още щом влязоха при мен, усетих, че денят ще бъде проклет!“ Замислил се какво да направи, за да подреди трапезата си, както му бил обичаят.

— За какво мислиш, Басим? — запитал го майсторът му. — Ти поне си ерген, а аз съм нещастник с челяд, с деца! Как да стоя без работа три дни? А всичко това ни се случи заради тебе! Всеки ден идваш пиян-залян! От двайсет години една нощ не си останал без пиене! Махай се, не искам лицето ти да виждам! Иди, проси и да видим какво ще ядеш тези три дни!

Басим си тръгнал умислен, започнал да гризе ноктите си и да хапе устните си. Минал край един хамам, влязъл вътре да понаплиска лицето си и видял теляка. Той преди време бил чирак при Басим, който понякога му правел добрини. Той се въртял из хамама, събирал парите, въвеждал хората вътре, разпределял ги из помещенията. Когато ковачът влязъл, телякът го видял и викнал:

— Добре си дошъл, хаджи Басим, мой учителю и възпитателю! Ако имаш нужда от нещо, с радост ще го изпълня!

— Абе този мъчител Харун ар-Рашид наредил само на ковачите — не на другите занаяти — да затворят работилниците си. Няма да има какво да вечерям. Тази нощ май ще наруша обичая си!

— А да не би да не можеш — възкликнал телякът — да търкаш гърбове с тривка, да миеш глави със сапун и с гъба! Поработи тук и след три дни ще се върнеш към предишния си занаят!

Разсъблякъл го, завързал го през кръста с престилка, дал му парче тривка, три бръснача, пемза за търкане на крака, сапун и гъба. Дошъл посетител, той го изкъпал хубаво и онзи му дал два дирхама. Дошъл втори човек — получил от него също два дирхама и още дирхам за бръсненето, й още преди пладне вече държал в ръцете си пет дирхама — колкото получавал като ковач! Щом видял парите, той възкликнал:

— Хвала на Аллаха, няма да умра от глад! Та този занаят е по-добър, отколкото да се пека край огъня и над наковалнята!

Отишъл си у дома да вземе стомната, тепсията и светилника, купил месо за дирхам, сложил го в тепсията и го дал на пекаря, после отишъл при кръчмаря, купил вино за втория дирхам. За третия взел от бакалията свещ и благовония, четвъртия похарчил за зехтин за светилника и взел две питки хляб. Прибрал се радостен на своя чардак, произнесъл вечерна молитва, избърсал и подредил трапезата, запалил светилника и го закачил над стълбата, хапнал си до насита, взел стомната в една ръка, а чашата — в другата, напълнил я, изпил я и рекъл:

— Наздраве и да пукнат враговете ми! О, велики Аллах, срещни ме с гостите ми през тази нощ!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че вечерта халифът извикал Джаафар и му рекъл:

— Какъв ли ще е халът на Басим ковача тази нощ?

— Сигурно е лош! — отговорил Джаафар. — Лампата му е изгаснала, коремът му е празен!

— Хайде да отидем пак при него и да се посмеем!

— Я по-добре да си стоим тук! — възразил Джаафар. — Ако ни зърне, няма да се отървем от гнева му!

— Стига приказки! Отиваме! — наредил халифът.

Тримата се преоблекли и излезли през тайната вратичка. Стигнали до сокака, надзърнали към чардака, от който пак бликала силна светлина, видели върху насрещната стена сянката на Басим ковача с чаша в ръка и чули как радостно и весело си реди песничка:

Тук чисто вино се не пие —

по-бързо то ще те опие!

                 Налей вода наполовина

                 и вино — пак наполовина!

По-сладко тъй е във устата

и по-полезно за душата!

— Този приятел пак неговата си знае! — възкликнал халифът. — Спряхме ковачниците, за да му прекъснем обичая за три дни! Я да влезем при него да видим каква е работата!

— Желанието ти е опасно! — отговорил Джаафар. — Някой от нас може да плати с живота си! Този човек знае да се бие, снощи го разгневихме, днес му отнехме работата — как да ходим при него, за да се забавляваме!

— Ще влезем при него и това е! — викнал халифът.

Почукал Джаафар на вратата. А Басим — виното го било ударило в главата и животът му се виждал от хубав по-хубав — чул чукането и викнал:

— Кой чука?

— Вчерашните ти гости, мосулците! — отговорил Джаафар.

Басим се надвесил през прозореца, видял ги и викнал:

— Който идва при мене — не ми е добре дошъл! Цял ден ви търся, пък вие сте ми се домъкнали вечерта да ме ядосвате!

— Слушай, хаджи Басим! — заговорил Джаафар. — Ние тази вечер само наминахме да видим какво ти се е случило днес, като спряха работа ковачниците! Виждаме — добре си! Отвори и ни разкажи — лошо няма да ти сторим!

— Само да сте посмели — ще видите какъв бой ще ви тегля! — викнал Басим.

Слязъл той, отворил им, пък виното вече било смекчило сърцето му. Седнали тримата и той заговорил:

— Братя, знаете моя обичай и нрав! Вижте, че стомната с вино е пак пред мене! Но няма да ви налея нито капка — то само за мене едва ли ще стигне! Няма да ви дам и нито хапка месо, нито семка от плод, нищичко!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Масрур промърморил:

— За бога, този нито храни, нито пои — толкова е стиснат!

— Хаджи Басим! — заговорил Джаафар. — Дойдохме сити до гуша, хвала на Аллаха. Искаме само да ти се порадваме! Днес, като чухме, че халифът е спрял работата на ковачите, най-напред за тебе си помислихме!

— Това се случи заради проклетото ви гостуване! — възкликнал Басим. — Говорих ви аз, ама вие: „Ами ако халифът нареди на ковачите да не работят, какво ще правиш?“ Вратите на небето точно тогава са били отворени и Аллах ви е чул! Защо казахте тази проклета прокоба? За бога, тази вечер не казвайте неща, които да ме притеснят!

— Нищо няма да ти казваме! Но, хаджи Басим, откъде си взел днес тази трапеза с толкова ядене?

— Аз от двайсет години така съм си свикнал! — рекъл Басим, разказал им за станалото и продължил: — Каквото и да стане, аз си оставам Басим и прехраната ми идва от Аллаха! Кълна се хиляди пъти в Харун ар-Рашид, Аллах здраве да му дава, че ще работя и ще си умра като теляк! Там има по-голям кяр от ковачеството! Халифът няма да затвори и хамамите, я!

Халифът дал знак на Джаафар и той рекъл:

— Ами, хаджи Басим, ако утре Харун ар-Рашид нареди да се затворят хамамите, откъде ще си вадиш прехраната?

Басим ковачът се разсмял:

— Абе аз не ви ли казах преди малко, че все лоши приказки дърдорите! Ти, дебела бъчва такава, празна кофа, дето само дрънка, мустак на дърта мечка! Аллах мира да не ви даде! Така спокойно си живеех, преди да ви видя гадните лица и да чуя противните ви приказки! Аз от двайсет години една вечер не съм нарушил навика си, а вие вчера ми спряхте занаята! Ама халифът спря работата на ковачите, но ми даде работа на теляк! Като че ли моята трапеза стиска Харун ар-Рашид за носа, сякаш съм го намазал с лук!

После той си налял чаша вино, разклатил я и я загледал на светлината на свещта и запял:

Прозрачно вино смелите събира,

а само в чаша — бисер лъскав — се побира!

   Тя пълни се и празни — до зората,

   изгряла с плащ прозрачен в небесата.

— Внимавай! — казах на пиян приятел,

той заговори, но заплете се устата,

   заекна и зафъфли непонятно…

Какво ми казваше — не проумявах,

но виното златисто побеждавах!…

   Чашата си пресушавай и чуй ми съвета,

   че без вино покой няма, няма дни приветни!

Светлината му просветва — слънчев лъч проблясва,

то ни носи радост светла и тъга премахва!

   Аз ще пия, без да спирам, в тази нощ дълбока,

   докато главата рухне върху чаша с болка!

Изпил си чашата и продължил:

— Ама хубаво е, за бога! Това е напук на Харун ар-Рашид, който искаше да спре занаята ми!

Той ту пеел, ту пиел, ту подскачал, ту пляскал с ръце, говорел ту любезни думи, ту ругатни, тананикал, декламирал стихове. Вече се разсъмнало, а той се бил напил така, че не можел да различи кой е прав и кой — седнал. Тогава Джаафар казал:

— Хаджи Басим, с твое разрешение ние ще си ходим!

— Махайте се и божието проклятие да ви стигне! — викнал той. — Не искам лицата ви да видя, че от тях хаир не съм видял!

Засмели се те и се прибрали в двореца. А когато слънцето изгряло, първата повеля на халифа била да се съобщи надлъж и шир:

— Слушайте хора, богати и бедни! Обявяваме волята на нашия повелител Харун ар-Рашид, че всеки, който в течение на следващите три дни отвори хамам, ще бъде обесен и закован върху градската порта! Пък който не вярва, нека да опита! Мир вам!

Не останал в Багдад хамам незатворен. Разбунил се народът, хората замърморили:

— Вчера забрани на ковачите, днес — на хамамите! Утре ще затвори хановете и царските странноприемници!

И хамамът, където предния ден бил работил Басим ковачът, затворил врати. Чираците се завъртели насам-натам и почнали да ругаят онзи теляк:

— Добре ни беше вчера, преди да ни доведеш онзи ковач! Не стига, че му забраниха да работи занаята си, ами затвориха и всички хамами!

Ето че се задал и Басим, който още се клатушкал от изпитото вино. Носел си нещата и си мислел: „Докато съм жив, ще си остана теляк! Хем кяр има, хем…“

— Абе, хора, защо стоите пред затворения хамам? — запитал той. — Да не би да ви е заял катинарът? Като свия юмрук, ще го фрасна така, че той ще полети на една страна, а вратата — на друга!

Засмял се майсторът с тъжно сърце и запитал:

— Ти да не искаш да отвориш хамама? Помириши си тогава юмрука — не ти ли се струва, че е миризма на обесен пред хамама! Днес халиф Харун ар-Рашид издаде височайша повеля — ако някой отвори хамам през следващите три дни — всички теляци ще бъдат обесени на вратата му! Всичко започна, откакто ти се появи! Махай се! От трийсет години такава повеля не съм чувал, а ето ти я днес, когато ти се появи!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ЕДИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Басим цял затреперил от яд и си мислел: „Ах, няма ли кой да ме срещне с онези гости от Мосул, за да утеша сърцето си върху мутрите им! Което рекат — сякаш в камък остава издялано! Само да ги зърна, ще видят те звезди посред бял ден! Май тази нощ няма да има какво да хапна!“ Стискал юмруци, щом си спомнел за гостите си. Тръгнал да ги търси из ханищата, не ги намерил.

Сложил си чалма, облякъл шешия, обул ботуши с високи токове. Зърнал в стаята някакъв зелен шал с ресни и си рекъл: „Я да го продам — няма да нарушавам обичая си заради халифа, я!“ Стигнал до градското съдилище при джамията, подпрял се при вратата му, взел шала, разчесал ресните му, като си мислел на кой пазар да го продаде. И ето че една жена притичала към съдилището и зърнала Басим — висок, дебел, с чалма на главата, с шешията, на раменете му — зелен шал. Решила, че с тези дрехи това трябва да е приставът на кадията.

— Господине — рекла тя. — Нали ти си приставът на кадията? Или пълномощникът му?

— Ако щеш, пристав съм — отговорил Басим, — ако щеш, пълномощник съм! Ако щеш — сам съдя, сам решавам! Казвай какво ти трябва!

— Хаджи — рекла жената, — много приказки изприказва, а имам да вземам едно нещо от някого!

— От какво се оплакваш! Онзи ще ти върне дълга — дори да няма с какво! Което е скрил — аз ще го извадя на бял свят!

— Аз, хаджи, искам да подам жалба срещу мъжа си! — рекла жената. — От пет години нова дреха от него не съм видяла! От сватбата пет динара не ми е дал! Той е обущар…

— Аха, кожи значи опъва! Върви напред и ми го покажи!

— Ама, хаджи, нека запишем жалбата ми при кадията, той да си сложи печата на нея!

— Че нали кадията ми е дал право да пиша вместо него с каквито си искаш букви! — извел я по-далече от съдилището и продължил: — Ти само бъди щедра! Да не губим време, заведи ме при мъжа си, пък аз ще го тикна право в затвора!

Жената откъснала от наниза си два дирхама, той ги взел, скрил ги и си помислил: „Аз съм Басим и прехраната ми идва от Аллаха!“ Тръгнал след нея. Жената със знак му показала къде е мъжът й. Влязъл ковачът при него и видял, че е мъж бледен, хилав и слаб, тъкмо си произнасял петъчната молитва. Басим просто го вдигнал на ръце заедно с килимчето и с книгата пред него. Човекът се стреснал и викнал:

— Хаджи, хаджи! Какво е станало? Почакай малко! Пусни ме да си облека халата, да сложа нещо на краката си! Ще тръгна послушен и покорен! Не ми се ще да вървя като опозорен, сякаш човек съм убил!

Снел го Басим на земята.

— И къде е ищецът срещу мене? — запитал обущарят.

— Жена ти подаде жалба! Аз съм й пълномощник и обвинител!

И вместо да каже, че й дължи пет динара, казал петдесет, задето нова дреха не й бил купувал!

— Добри хора! — викнал обущарят. — Че аз се ожених за нея преди пет години — от къде на къде петдесет динара ще й дължа!

— Не знам! — рекъл Басим. — Оправяйте се пред кадията!

Двамата излезли от пазара. Жената вървяла малко напред. Тогава обущарят заговорил:

— Братко, чуй да ти кажа две приказки!

— Десет кажи! — съгласил се Басим.

— Това, което ти е казала жена ми, стана, защото я обидих! Вчера си пийнахме с приятели, натежа ми главата и останах да преспя у тях! Затова ми се е ядосала! Ако преспя с нея довечера у дома, тя ще остане доволна! Моля те, реши сега въпроса!

— И какво искаш да реша?

— Пусни ме да си вървя — ще ти дам това-онова да се облажиш! Аз ще поизчакам да се мръкне, ще се прибера и ще се помирим! А влезем ли при кадията, той ще ме запре!

„И какво още мога да взема от жената — нищо! — помислил си Басим. — Я да взема нещо от този човек и да го пусна!“

— Ами дай нещо да ме зарадваш! — рекъл той на глас.

Обущарят му подал три дирхама и целунал ръката му. Взел ги Басим, скрил и тях и си помислил: „Спечелих си петте дирхама! Аллах ми дава прехраната!“ Той повървял още малко с обущаря и когато минавали през най-голямата блъсканица, го пуснал да си ходи…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ДВАНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Басим снел шала от раменете си, прибрал го в пазвата си и седнал на една скамейка недалече от съдилището. А жената се огледала и не видяла мъжа си. Зърнала Басим на скамейката — ни лук ял, ни лук мирисал. Затичала се към него и закрещяла:

— Ей, ти, къде е съпругът ми?

— Не го познавам! — креснал Басим. — Я ме остави на мира!

— Ей, мюсюлмани! — хванала се жената за полите му. — Този човек ми е длъжник!

Заобръщали се хората към тях, запитали я какво е станало.

— Този пристав взе от мене два дирхама, за да доведе длъжника ми пред правосъдието! Взел е от него бакшиш и го е пуснал да си върви!

Хората погледнали Басим, някои го познавали и й казали:

— Та това е Басим ковачът! Той не е пристав!

— Добри хора! — заговорил Басим. — Не съм срещал досега такава проклета жена! Закачи се за мене като бодил и ми вика: „Ти си съдебен пристав!“

Хората започнали да я корят, един я изругал и обърканата жена се прибрала у дома.

А Басим си помислил: „Ето те вече и съдебен пристав! За бога, няма да посегна към друг занаят! Ще си умра като съдебен пристав! Водя длъжник — вземам пет, давам лъжливи показания — вземам двайсет, спирам обвинение срещу длъжник — вземам петдесет!“ Към залез-слънце той се върнал на чардака си, подредил с удоволствие яденето и пиенето, благодарил на Аллаха, че не е прекъснал и днес обичая му, сложил стомната пред себе си, взел чашата, сложил пред себе си подноса с месото и ял до насита. После напълнил чашата, разклатил я в светлината на свещта и запял:

Щом на земята зреят плодовете,

тя в жар пламти и въздухът й свети!

           Щом есен палма с плод узрял натегне,

           тя е красива, въздухът й лепне.

Щом зиме гъста я мъгла покрива,

тя камък става, въздухът — убива!

           Но пролетта щом с полъх свеж пристига,

           покой тя носи, светлина издига!

Земята е рубин, а бисер — небесата,

момите тюркоаз са и кристал — водата!

А халиф Харун ар-Рашид в това време рекъл на Джаафар:

— Няма ли да навестим нашия приятел Басим ковача?

— Владетелю — отговорил Джаафар. — Стой тук, за да ни е мирен животът! Два пъти ходихме и само Всевишният ни отърва! Знаеш, че е побойник: щом ни зърне, тутакси ще ни пребие!

— Ставай и да тръгваме! — наредил халифът.

Двамата се преоблекли, взели и Масрур и минали през тайната портичка…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ТРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че тримата стигнали до познатия им сокак. Надзърнал халифът към чардака и видял, че оттам блика светлина, а Басим ковачът си пее с пълна чаша в ръка:

Наливай! Нека видя виното как ме сваля!

           Хаир от него няма, ако не те опива!

Разправят, че акълът от него изветрява,

           но ако тъй не беше — защо ли да го пия?

— Абе, Джаафар, това ще да е тайна на Аллах! — възкликнал зачуден халифът. — Масата му пак пълна, кефът му — безкраен! Пие си като смок и нищо му няма! Хайде, почукай!

Почукал Джаафар и Басим се провикнал:

— Кой е?

— Твоите гости, мосулците! — отговорили те.

— Добро да не видите, цял живот просяци да си останете! — креснал Басим. — За бога, ако тази вечер не ми се махнете от очите, всичките ви нощи още по-черни ще ви се видят!

— Братко Басим — заговорил Джаафар. — Искаме само две думи да ти кажем и си тръгваме!

Надвесил се Басим от прозореца и се разсмял:

— Какво искате от мене, бе? Аз никого не бях пущал в къщата си! Вашите подметки носят зло на всички ковачи, на всички теляци! Откакто ви срещнах — добро не съм видял!

— Доброто идва, ако е пожелал Аллах! — рекъл Джаафар. — Но какво ти се случи днес? Разкажи ни, за бога! За нас този ден бе много успешен!

— Ами я се качете при мене и ще ви разкажа, но при условие че няма да ми казвате лоши прокоби!

Качили се тримата на чардака, огледали пълната както винаги трапеза и си помислили: „Хвала на Всевишния, който всеки ден прави някаква магия в полза на този шейтан!“

— За бога, братя! — заговорил Басим. — Знаете ли какво направи днес онзи глупак Харун ар-Рашид? Стиснал брадата си и с цялото си малоумие решил да се затворят хамамите за три дни! Дори народът се разбуни! Но Аллах не отвърна взора си от мене! Спечелих пак пет дирхама, точно колкото ми трябват, пак си подредих трапезата напук на този Харун ар-Рашид! — той напълнил чашата си, погледнал през нея към светлината на свещта, намигнал им и рекъл: — Нищо не душете, залък няма да хапнете, глътка няма да пийнете, трапезата си е моя и може и да не ми стигне!

— Аллах да не ти дава здраве, гладен и жаден да си останеш! — измърморил Масрур. — По-стиснат от тебе не съм виждал!

— Какви ги приказваш бе, дупка на подметка такава! — викнал му Басим. — Ако си бяхте донесли нещо, щях да го сложа отпреде ви! Разправяте, че сте търговци, но вие сте най-големите скъперници! Нямате нищо, с което човек да си почеше зъбите!

Разсмял се Харун ар-Рашид и рекъл:

— Абе, Джаафар, човекът право говори! Кажи му, че утре вечер няма да дойдем, ако не донесем нещо за ядене!

— Не ни скършвай хатъра, хаджи Басим! — рекъл Джаафар. — Утре вечер няма да дойдем с празни ръце!

— Не ви вярвам, за бога! — рекъл Басим, напълнил чашата, разклатил я в светлината на свещта и запял:

Стъклото — тънко, виното — прозрачно!

          В една са форма — толкоз си приличат!

Това е вино… Не, бе, то е чашата…

          Това е чаша… Не, бе, вино май се стича!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ЧЕТИРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Басим накрая се напил и не знаел какво говори. Халифът подшушнал на Джаафар:

— Басим обърка конците! Я да разберем как този път е спечелил трапезата си!

— Хаджи Басим, искам да те питам нещо! — заговорил Джаафар. — Не е от завист, нито за прокоба! Искаме да се радваме с радостите ти, да тъжим с тъгите ти! Кажи какво ти се случи, като затвориха хамамите?

— Ама при условие — после нищо да не казвате! Когато затвориха хамамите, аз се върнах на чардака си… — той им разказал всичко, което му се било случило, и завършил: — Така пак си направих кефа! Ха да видим ще може ли Харун ар-Рашид да затвори и съдилищата! Ще си остана съдебен пристав, докато съм жив! — оригнал се и рекъл: — Да е жива брадата на халифа!

„За бога!“, помислил си Харун ар-Рашид, „утре ще направя с тебе нещо такова, което ще се разправя от поколение на поколение!“

Времето било напреднало, тримата си отишли, а когато се съмнало, халифът наредил на Джаафар:

— Нареди на кадията при съдилището да разпита приставите, да се запознае с тях по име, да разбере какви са били бащите и дедите им! Който е пристав отдавна и по наследство, да удвои заплатата му! Който пък е случаен в този занаят — да нареди да го набият и да го опозорят из Багдад! Нека никой да не смее да се присмива на правосъдието!

Джаафар предал на кадията повелята на халифа.

А Басим се събудил чак след изгрев-слънце и възкликнал:

— Днес май закъсняхме за правосъдието!

Станал, стегнал пояса, увил си чалмата, сресал си брадата, завил токовете на ботушите си и си казал: „Велики Аллах, моля те, Басим цял живот да си остане съдебен пристав!“ Отишъл и се смесил с останалите пристави. А кадията викнал на приставите:

— Донесете ми стан за връзване, тояга, въже и греда!

„За бога, какво ли иска да прави?“, се запитал Басим, а кадията викнал един от приставите и му наредил:

— Доведи ми приставите един по един!

Довел му той първия пристав и съдията се разпоредил:

— Ела тук! Как се казваш? Как се е казвал баща ти, а също и дядо ти? Колко ти е платата? От кого си приел този занаят?

— Казвам се Маджид — отговорил приставът, — баща ми е Али, дядо ми — Нафиа, платата ми е три гроша и сукно за дреха всяка година! Занаята съм наследил от дедите си и свидетели за това са ми този и този!

Кадията го възнаградил, довели друг пристав, а Басим си помислил: „Какво им е хрумнало да проверяват приставите точно днес?“ А те се изправяли един след друг пред кадията. Стигнали до един, кадията го запитал за името, за имената на дядо му и баща му, накрая запитал:

— От колко време си пристав?

— От две години! — отговорил той.

— Хванете този! — креснал кадията.

Съборили го на земята, кадията наредил да му ударят двеста тояги и да го опозорят из града на магаре. Така кадията полека-лека отделил приставите, които имали опит, набил и опозорил онези, които били попаднали случайно в занаята, докато накрая останал само Басим ковачът.

— Как се казваш? — викнал му той.

— Басим…

— А баща ти?

— Нямам баща…

— Това е невъзможно! — възкликнал кадията. — Няма дете без баща!

— Господине — отговорил Басим, — който е от далечни краища, няма ни баща, ни майка!

Кадията се разсмял, повторил въпросите си и когато Басим мълчаливо забил поглед в земята, го запитал:

— Какво работеше баща ти?

— За бога, не знам, господарю! Той е умрял, когато съм бил пеленаче!

— Имаш лице на хитрец! Какъв ти е занаятът?

— Ковач, господарю!

— И от колко време си пристав при нас?

— От вчера по пладне!

— Какво говориш, куче! — креснал кадията. — За бога, да знаеш от колко време те търся!… — и разпоредил на приставите: — Я се заемете с този ковач да видим какво ще каже!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ПЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че приставите разпитали подробно Басим, той си признал всичко и те рекли на кадията:

— Чужд човек се е появил сред приставите и им донесе сума беди! Стана така, че всеки, който е намразил занаята си, идва при нас! Селяните са оставили нивите си, тъкачите са изоставили становете си и са станали пристави! За бога, емирът на правоверните удари точно с тази проверка! Ние ще оставим да работи с нас само онзи, който знае правилата на правосъдието, и ще изгоним всички случайно попаднали в редиците ни!

— Ти — заговорил кадията на Басим, — щом си пристав от два дни, ще те набият два пъти повече и ще те опозорят два пъти! — и се обърнал към палача: — С палмова тояга го наложете, с бич го ударете и така го накажете!

Приставите и стражите го съборили на земята, завързали го за една греда и го заудряли — два пъти по двеста тояги му наложили. Изправили го, но той паднал в несвяст. Виното се изпарило през ушите му. Кадията му обявил и присъда — никога да не работи като пристав и да не спира пред вратата на съдилището. Тръгнали и да го позорят, но го съжалили и кадията му креснал:

— Нещастнико! Ще се захващаш ли пак с този занаят?

Басим с труд надигнал глава и отговорил:

— За бога, никога вече през живота си няма да бъда пристав!

Пуснали го. Прибрал се на чардака си тъжен и мрачен. Имал си там стара палмова тояга, така изписана, че приличала на меч, имал и празна кания. Напъхал тоягата в канията, метнал я на рамо, обул ботушите, лъснал ги и си помислил: „Никой близък не ми остана в този град! Я да отида аз някъде другаде и там да си изкарвам хляба! Тук това вече няма да стане!“

Излязъл на чардака си. Така натъкмен, всеки го мислел за някой от стражниците на халифа. А той вървял, забил поглед пред себе си. На един пазар видял, че много хора са се събрали в кръг. Надникнал и видял двама души — хванали се гуша за гуша, кръв тече от тях, а никой не смее да ги разтърве. Басим запретнал ръкави, снел тоягата от рамо, хванал я, както се хваща меч, и заудрял по гърбовете на събралите се. Хората му отворили път, някои се разбягали, защото помислили, че е от хората на халифа — нали бил едър и снажен. Той стигнал до двамата в кръга, ударил ги по гърбовете с палмовата тояга и те се разделили. Тогава шейхът на пазара му викнал:

— Заклевам те, вземи пет дирхама и отведи тези двамата при халифа, нека той ги накаже!

Взел Басим петте дирхама, пъхнал ги в устата си, скрил ги между гънките на бузите си и си помислил: „Аз съм Басим и Аллах пак ме нахрани!“ Повел двамата пред себе си, но хората се спуснали, отнели ги от ръцете му и ги помирили. Тогава Басим си рекъл: „Аллах е добър! Май ще живея до края на дните си като стражник! Я да отида при дивана на халифа, там ще се смеся с неговите стражници, пък да видим какво ще стане!“

А Харун ар-Рашид имал трийсет стражници лична охрана. Те се сменяли при него на всеки три дни и всяка смяна била от десет души. Басим се смесил с десетимата, които този ден били на служба. „Тези стражници не са като мене! — помислил Басим. — Нито дрехите им са като моите, нито моите са като техните!“ Заоглеждал ги един по един. Началникът на смяната го забелязал и казал на дружината си:

— Този човек днес е наш гост! Сигурно е от стражниците на някой емир! Може би в дома на господаря му не се е намерила работа за него, та е дошъл при нас с надежда да му намерим някаква работа, за да си изкара прехраната!

— Началнико! — отговорили стражниците. — Когато човек е решил да прави добро, не бива да му пречим!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ШЕСТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Началникът на стражата отишъл при надзирателя по паричните въпроси, който му написал разписка до един халваджия, обслужващ стражите на халифа. В нея се казвало, че приносителят на бележката трябва да донесе незабавно пет хиляди дирхама за мелницата и още три хиляди — за стражата. Взел началникът на смяната тази разписка, подпечатана с печата на везира Джаафар, върнал се при Басим и викнал:

— Ей, братко стражник!

— На мен ли викаш? — запитал Басим.

— Да! Искам да ти направя едно благодеяние! Вземи тази важна разписка с печата на великия везир. Ще отидеш при Осман халваджията, който е длъжник на двореца, ще му наредиш да внесе незабавно пет хиляди дирхама в хазната и още три хиляди от себе си — за стражата! Ако ти направи някакво благодеяние — бъди доволен, вземи го и се прибери с него у дома! Това ще ти е заради първата ни среща.

Басим взел разписката, благодарил за благодеянието и напуснал двореца. Отишъл пред дюкяна на Осман халваджията. Видял го, че седи на високо кресло, а чираците му правят халва. Басим дори не го поздравил, а му заговорил направо:

— Защо правиш такива работи бе, майстор Осман! Оставил си господаря да те чака да занесеш парите, които дължиш! Един филс не си дал! Веднага вземай дирхамите и ги отнеси в хазната! Ето го височайшия документ! Пет хиляди дирхама са, ако нещо липсва — главата ти ще хвръкне! Дворецът ти дава печалба, а ти си скъперник пред нашия господар халифа, искаш да му съперничиш по богатство!

Халваджията се изплашил от застрашителния му вид, поел височайшия документ, целунал го, допрял го до челото си и казал любезно и учтиво:

— Господин старши стражник, Аллах само добро да ти дава! Аз съм само твой мамелюк и роб! Всичко между нас ще го решим с добро! Ще направя всичко, което поискаш, но първо влез за малко в дюкяна ми!

Той отстъпил на Басим креслото си, намигнал на един от чираците, момчето се затичало към пазара, купило два ратла печено месо, увило го в хляб, взело един кисел портокал, връзка джоджен, връзка копър, гърне мед с восък и донесло всичко. Майсторът постлал кърпа пред Басим и рекъл:

— Господин старши стражник! Моля те да ни извиниш и да позакусиш, докато обядът стане готов! Днес ти си ни сътрапезник, не ни скършвай хатъра, не ни връзвай кусура!

Дал знак на чираците да сложат и халва, те напълнили и голяма чаша шербет с вода от водна лилия, поръсили Басим с вода с разтворен в нея розов цвят и мускус.

— Господин старши стражник, заклевам те, моля те, хапни си, пийни си, докато приготвят обяда! — рекъл майсторът.

Отначало Басим се дърпал и надувал, но накрая рекъл:

— Е, добре, дай го тук, братко! Но преди да дойда при теб, ми се случи да хапна от трапезата на халифа, който нахрани за похвала мен и стражниците, с десет вида ястия ни угоиха, във всяко ястие — по три кокошки! Така че сега съм сит до гуша и не мога да дишам!

— Господин началник! — възкликнал Осман халваджията. — Всичко това е в твоя чест, хапни, моля те, за да ни уважиш!

— Заради хатъра ти ще се насиля и ще ям! — рекъл Басим.

Посегнал той и взел чашата с шербета — пък тя била голяма, цели пет ратла! Ама той пък нали всяка вечер бил свикнал да пие по двайсет ратла вино, надигнал я и я опразнил на един дъх. После се протегнал, взел печеното месо, увито в хляба, копъра, джоджена и буркана с мед и налапал всичко на една хапка. Докато се огледат, на трапезата нищо не останало. А майсторът си помислил: „За бога, това ще да е ифрит в човешки дрехи! И тоя ми разправя, че вече бил ял в двореца! Цяло магаре да му опека — пак няма да му стигне! Аллах да ме отърве от него!“…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И СЕДЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халваджията продължил да си върти алъш-вериша до пладне и изпратил чирака си при гостилничаря, който бил приготвил три тлъсти печени кокошки. Сложил ги пред Басим и рекъл:

— За бога, господин старши стражник, ние днес май те уморихме от глад, но добрата ти душа ще ни прости!

— Нищо, нищо! — рекъл Басим. — Ти приготви парите и да тръгваме, че хазнадарят може и да не ни чака!

— Господин старши стражник! — замънкал халваджията. — Скоро ще се мръкне, пък ти през цялото време ми повтаряш едно и също! Бъди така добър, хапни от онова, което сме ти приготвили!

Награбил Басим трите кокошки и бързо-бързо ги нагълтал. Изпил и чаша шербет, накрая си избърсал ръцете, сякаш нищо не бил ял. „Май ще трябва да се скрия в някоя по-голяма кошница: току-виж и мене изял!“, помислил си халваджията. Влязъл в работилницата, напълнил догоре голяма кутия с халва, завързал я с връвчица, взел парче хартия, увил в нея двайсет дирхама бакшиш, сложил кутията в скута му и рекъл:

— Господарю, печалбата ми за днес беше малка, но утре, ако е пожелал Аллах, ще дойдат всичките ми длъжници, ще събера пари и ще ги отнеса нацяло! Вземи тази кутия с халва за децата, а в това пликче съм ти сложил двайсет дирхама — да се изкъпеш с тях в хамама!

Щом чул, че се споменават двайсет дирхама, Басим ковачът разбрал, че не може да изпълни голямото си задължение към халифа. Спомнил си думите на началника на халифската стража, че ако му даде нещо за услугата, да си го остави.

— Майсторе, уважението ти към нас ни задължава! — усмихнал се той. Не отивай в двореца нито днес, нито утре, нито вдругиден, нито след седмица, нито след месец, нито до края на годината! Не мине ли година — не отивай нищо да плащаш!

Взел халвата, тръгнал си към чардака и си рекъл: „Аз съм Басим, Аллах ми дава прехраната — къде съм тръгнал? Сутринта спечелих пет дирхама. На мръкване — още двайсет! Значи общо двайсет и пет! Нека Басим си остане стражник до края на живота! Кълна се в Аллаха, няма да прекъсна своя обичай! Щом двайсет години съм удрял с чука и не съм го прекъсвал нито за ден, как ще го спра сега, когато спечелих цели двайсет и пет дирхама и отгоре колко дарове и бакшиши!“

Така си мислел той, докато стигнал чардака си, сложил си два пъти по-голяма трапеза, запалил не една, а две свещи, блеснало всичко в светлина, той налял чашата, разклатил я в светлината на свещта и възкликнал:

— Аз съм Басим и Аллах ми дава прехраната!

Изпил три големи чаши, налял си четвърта, забравил побоя и позора, разклатил пак чашата си в светлината на свещта и запял:

Приятелю, напой ме,

                  но не с кафе каймаклия,

а сред розови градини

                  с аромат да се опия,

да откъсна нежна роза

                  за късмет на пир юначен!

Чудна течност ражда гроздето —

                  време е да пълним чашите!

А халифът вечерта се обърнал към Джаафар:

— Какъв ли ще е халът на Басим през тази нощ?

— Какъв може да е — само лош! — отговорил Джаафар. — Изяде двеста тояги, опозориха го из цял Багдад! Сега ни проклина и ни се заканва! Твое величество какво мисли да прави?

— Искам пак да отидем, да го видим как е, да зърнем тъмния му чардак — че от двайсет години нито за една вечер не е оставал без трапеза, пък точно тази нощ ще да я е изгубил!

— Нека не залагаме живота си! — възкликнал Джаафар. — Че той бе сърдит дори когато бе щастлив, как ли ще се сърди сега, когато е нарушил кефа си!

— Трябва да отидем! — настоял Харун ар-Рашид.

— Пък щом трябва, нека вземем нещо, да го понахраним, както му обещахме! Щом устата се напълни — окото се развеселява! Пък и никога не сме му носили нищичко!

— Аллах да го нахрани с въздух! — възкликнал Масрур. — Няма по-голям скъперник от него, защо ще го храним! Всяка вечер пие вино, яде месо и си подскача, а хапка не ни дава да си куснем!

— Ти предложи нещо, което е правилно! — рекъл халифът на Джаафар. — Тази вечер той е без вечеря, нищо си няма! Вземи да му занесем някоя вкусна гозба!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ОСЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Джаафар взел със себе си пет пълнени кокошки и паница маамуния. Излезли в познатия сокак и видели, че прозорецът блести по-силно от преди, буйна светлина блика от него, чули гласа на Басим, радостен и доволен — той пълнел чашата си, пиел и пеел:

— Аз съм Басим, всевишният Аллах ми дава прехрана!

— Слушай, Джаафар! — рекъл халифът. — Този просяк ме умори! Не можах да прекъсна обичая му поне за една вечер! Какво ли пък е работил днес!

Вслушали се тримата, чули го как пълни чашата, видели как я оглежда в светлината на свещта и пее:

Радвай се на виното! Възхвалявай чашата!

   После напълни я пак, пий и уважавай я!

Младо или старо е, пяната щом пука се — пий!

   Дори дъртак да си — пееш като юноша!

То проблясва ласкаво, като слънце стопля те,

   слово дар ти дава то и безброй премъдрости!

Може да е строго то, може да е младо то —

   луничава стара мома пак привлича жадния!

Червено и жълто, тъмно и оранжево,

   белоснежно бяло — все едно, прекрасно е!

Чаша празна — празен си! Пълна — радост ражда тя,

   целуни я и ще видиш как те съживява тя!

Дръжката й — злато е, хладината — тръпка е,

   светлината — огън е, веселбата — радост е!

Дава мощ невиждана само при докосване!

   Отворът й — поглед е, аромат — душата е!

Не старее, който пие, весел е несретникът,

   щом поетът я описва — думите пресекват се!

Търсим я в нещастия, търсим я и в радости,

   а калемът чупи се, щом вкуса описваш й!

Сулейман, великият, виночерпец славен бил!

   Ех, налей! Мехурчета, пускайте се ласкави!

Почукал Джаафар, а Басим викнал високо:

— Кой ще е пък тоя? Не ми ли е достатъчното онова, което ми се случи с онези мосулци, Аллах да не им прости греховете!

— Хаджи Басим! — обадил се Джаафар. — Рядко се срещат хора благородни като тебе по света!

Надвесил се Басим през прозореца, познал гостите, които му идвали всяка вечер, и креснал:

— Нито сте ми добре дошли, нито сте добри заварили! Кълна се във всевишния Аллах, ако не се махнете веднага, сам ще ви премахна пред погледа си, ще сляза и ще ви изпочупя ръцете и краката! Абе, хора, какво толкова имате да вземате от мене, че една вечер на мира не ме оставяте!

— Кълна се във всевеликия Аллах, хаджи Басим! — отговорил Джаафар. — Тази вечер поприготвихме нещо и сме ти го донесли! Отвори да си го вземеш!

— Добре сте направили, че сте го донесли, но си го яжте сами — имам си достатъчно и месо, и кокошка, и халва, и други вкуснотии! Днес съм си приготвил толкова, колкото преди за пет дни не съм ял! Изчезвайте! Ако ви се похваля с нещо — на другия ден го губя! Ако речете нещо вечерта — то става действителност на другия ден! Донесли ми били нещо — че това никога не сте го правили! Така ми говорите, за да ви отворя, пък после ще ми завидите на трапезата и ще се присмивате на брадата ми!

— Ако не ни вярваш, спусни нещо да сложим в него това, което ти носим! — рекъл Джаафар.

Басим спуснал кошница, вързана на въже, те сложили в нея кокошките и паницата с маамунията. Той ги вдигнал, погледнал в кошницата, разсмял се и рекъл:

— Чудни неща вършат тези мосулци! — после се обърнал към тях: — Горко ви! Сигурно сте взели тези кокошки от някой багдадски боклукчия! Вие не можете да си позволите да купите кокошка за два и половина дирхама!

— Тези кокошки и маамунията са от кухнята на Харун ар-Рашид, бе! — възкликнал Джаафар.

— Абе на вас не ви ли стигат останалите лъжи, ами сега намесвате и кухнята на Харун ар-Рашид! Я ми се махайте от очите, вървете си с мир! Получих дара ви и ми стига!

— Как така да си ходим? Трябва непременно да те видим тази вечер, че утре си тръгваме, трябва да се сбогуваме! — отговорил Джаафар.

— Аз, братко, не ща да се сбогувам. Раздялата с вас ще бъде празник за мене! Че откога толкова сме станали приятели? За бога, няма да ви пусна, докато не взема клетва от вас, че повече няма да се връщате в тази къща!

Тримата му дали клетва, той им отворил вратата, качили се на чардака и насядали. Огледал се Харун ар-Рашид, дал знак на Джаафар и му прошепнал:

— Запитай го откъде е спечелил такова богатство.

— Почакай малко да се напие, виното да го удари в главата… Тогава ще го разпитваме! — отговорил везирът.

— Разпитай го! — наредил халифът, след като изчакал известно време.

— Абе, хаджи Басим! — заговорил Джаафар. — Да си кажем сбогом, ама с твоите песни и разкази!

— С желание и удоволствие! — отговорил Басим и заговорил с тон на мъдрец. — Знайте, гости мои, че пролетта е най-праведният сезон, а времето на розите е най-приятното време! Който не се радва през пролетта на цветовете и не се любува на полъха на ветровете, значи няма влечение и се нуждае от лечение. Някакъв персийски мъдрец е казал: „Не уважавай човек, който през пролетта няма пориви на плътта!“ Той е казал също: „Пролетта носи лице — прекрасно без предели, смеещи се зъби бели, снага стройна, аромати благовонни, нрави благородни и хубости достойни“.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ДЕВЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че после Басим взел роза, помирисал я, огледал чашата си, разклатил я в светлината на свещта и пак запял:

О, спящ! Събуди се от вятъра нежен!

Виж, светът разцъфтява след бурите снежни!

          Гост дошла ти е роза! Ти не бягай от нея!

          Тя кафе е горещо, що в чашата пее!

Хубостта й и мъртви души съживява,

от любов по е силна, но след туй овехтява!

Изпил си чашата, а халифът рекъл:

— Хайде, хаджи Басим, остави стиховете настрана, да поговорим преди сбогуване за това-онова!

— Разбира се! — рекъл Басим. — Знайте, братя, че по времето на Касим Ану Ширван живял някакъв шейх — той бил мюедзин в някаква махленска джамия, молел се за хората и изпълнявал всички обреди! Но когато идвала пролетта със своите рози, той оставял ключовете от джамията на някакъв човек от махалата и се отдавал на радости и веселия и не се появявал сред хората, докато не прецъфтят розите! И още, разправят, че по времето на Касри Ану Ширван в някакъв град живял тъкач. Той работел цяла година, не спирал ни в делник, ни в празник. Но щом цъфнели розите, той ставал от стана си, разглобявал го и пиел през цялото време, докато розите цъфтели. Щом прецъфтявали — той отново се връщал на работата си. Викнал го Касри при себе си, благодарил му за труда му и му отредил плата по пет хиляди дирхама на година!

Слушал халифът разказите му, но се притеснил и прошепнал на Джаафар:

— За бога, запитай го какво е преживял днес!

— Нека не се караме с него! — възкликнал Джаафар. — Сега сме си на спокойна приказка, човекът се напи, душата му омекна!

— Ние му се заклехме, че повече няма да се връщаме — нека за последно го поразпитаме! — настоял халифът.

— Слушай, хаджи Басим! — заговорил Джаафар. — Молим те, за бога, разкажи ни как прекара този ден! Как така трапезата ти стана по-богата, а ти стана по-щастлив!

Очите на Басим се издули и зачервили, вратът му надебелял, вените му изпъкнали, станало му неприятно и рекъл:

— Ти бе, корем като бъчва, гърне издуто, мустак на дърта мечка! Винаги само ти ми се пречкаш, а другите си мълчат! Ей сега ще стана, ще те хвана за гръкляна и ще ти строша главата!

— Хаджи Басим — заговорил любезно Джаафар. — Все пак ние вече се сбогувахме! Последна нощ е и времето ни е късо! Утре напускаме и тебе, и страната ти!

— Вървете и нека гневът на Аллах ви настигне! — викнал Басим. — Двайсет години живях като султан, а откакто зърнах мутрите ви, животът ми се обърка! Загорча ми и хлябът, и халвата! Всеки ден — нов занаят! Краката ви са прокълнати! И въпреки всичко — останах си Басим и Аллах ми дава прехрана! А днес с мене се случиха такива чудновати неща, каквито на никого преди мене не са се случвали и на никого след мене няма да се случат!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ДВАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Басим разказал всичко, което му се било случило, и продължил:

— При портите на двореца се огледах да видя къде е везирът Джаафар, а той, за бога, прилича досущ на тебе, празна бъчва такава! Но къде си ти, къде е той — онзи е помощник на емира на правоверните, а ти си разбойник!

Слушал Джаафар, развълнувал се и рекъл:

— Хаджи Басим, вярвам на приказките ти! Прав си — което ти се е случило, никому другиму не се е случвало!

— И всичко това стана напук на халифа Харун ар-Рашид! — възкликнал Басим, налял си чашата и запял:

Глътнах го — и душата просветна,

сякаш зърнах през стъклото невеста!

                        Тя притича като млада газела,

                        бузата й червена се заплела

в това стъкло… И очите видяха,

как в тъмното сто слънца се въртяха!

Опразнил чашата, хапнал парче месо, взел си един фъстък и рекъл:

— До края на живота си ще си остана халифски стражник!

Халифът едва не умрял от смях, омекнало сърцето му пред неговите хитрости и си помислил: „Този човек е получил щастието си от Аллах, ама аз ще направя с него нещо, за което ще разказват поколение след поколение!“

Тримата си тръгнали след полунощ, а Басим рекъл:

— Вашата воля си е ваша! За бога, ако някой пожелае да ви види, сигурно ще го хване треска! Аллах мир да не ви дава!

Те се засмели на думите му, тръгнали към двореца, прибрали се в стаите си и легнали да спят…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато се съмнало, Басим се изправил на крака и си казал: „За бога, нов ден — нов късмет! Ще си остана стражник и това е!“ Обул си ботушите, сложил си чалмата, облякъл си дрехата, стегнал тоягата вместо меч на кръста, разчесал брадата си, увил мустаците си на фитили и слязъл от чардака, стигнал до двореца, влязъл в дивана, застанал до десетте стражници и се омешал с тях.

А Харун ар-Рашид, като влязъл в дивана, огледал стражниците и погледът му паднал върху Басим. Викнал Джаафар, посочил към Басим и рекъл:

— Я виж нашия приятел Басим! Сега ще видиш какво ще направя! — и викнал към главния стражник: — Ей, ти, началнико на стражниците! Колко стражници има в смяната ти?

— Господарю, ние общо сме трийсет души и сме разпределени на три смени! Тази сутрин втората смяна свърши, ние сме третата! — отговорил стражникът.

— Искам да подредиш ей там десетимата и да ми ги представиш!

— Слушам и се подчинявам! — отговорил стражникът и се обърнал към хората си: — Смяна, емирът на правоверните нареди да се подредите ей там отстрани!

Подредили се стражниците. Басим останал сред тях. Изправили се пред халифа и Басим си помислил: „О, Всевишни, какво пък искат да правят сега? От кое олио излезе този оцет?“

— Как се казваш? — обърнал се халифът към първия.

— Ахмед! — отговорил той.

— Чий син си?

— Син на Абдуллах!

— Колко ти е платата, Ахмед?

— Десет динара на месец, една камаха, три ратла месо на ден и джуха всяка година! Тази плата бе на баща ми, аз я наследих от него и съм доволен от благородната си служба!

— Ти си достоен за нас! — казал халифът, дръпнал го встрани, извикал втория стражник и го запитал:

— Как се казваш, как се казва баща ти и колко ти е платата?

— Казвам се Халид — отговорил той, — син съм на Маджид, а дядо ми е Салим бен Ганим! Всички сме служили на Харун ар-Рашид! Получавам двайсет динара, месо, брашно, захар, плодове, други неща в натура! От години с тази плата преживяваме и си я предаваме от баща на син!

Избутал го халифът към първия, викнал следващия и го разпитал като предните. Наближил редът на Басим и той си помислил: „Хубава работа! Та това е по-лошо и от предишното! Какво им е хрумнало да разпитват стражниците именно днес? Ама че проклетия! Абе, вчера напусна Багдад — защо пак се върна! Ей сега халифът ще те запита за името, за баща ти и колко ти е платата — какво ще му отговориш, а?“ И докато си правел тези сметки, Харун ар-Рашид се подхилквал и криел лицето си зад кърпа. Вдигнал глава и викнал към Басим, който, полумъртъв, бил забил поглед в земята. Викнал го повторно, потретил, дори и почетвъртил, а Басим все си стоял така, забил поглед в земята. Дошъл при него главният стражник, сръгал го в слабините и му креснал:

— Горко ти! Отговаряй на емира на правоверните!

— Какво има? — вдигнал Басим глава.

— Как се казваш? — запитал халифът.

— Аз ли, господарю?

— Да, ти!

Басим направил крачка напред, бледен, целият треперел и пак навел глава. Харун ар-Рашид едва не се катурнал от смях, огледал се и пак викнал на Басим:

— Как се казваш? Как се казва баща ти? Колко ти е платата? Как си я наследил?

— Ти на мене ли говориш, хаджи халиф? — запитал Басим.

— На тебе, на кого друг?

— Горко ти, разбойник сред стражниците! — креснал и Джаафар. — Говори, иначе те чака меч по шията!

Още повече се разтреперил Басим, затракали зъбите му и той си помислил: „Не беше ли по-добре да не се залавяш с тази работа? Всичко може да вземеш, само животът няма да ти се върне! Сега халифът ще нареди да ти отсекат главата!“

— Ти, стражник, син на стражник ли си? — запитал халифът.

— Да, хаджи халиф! — отговорил Басим. — Аз съм стражник, син на стражник и майка ми бе стражник!

Харун ар-Рашид се разсмял така, че се задавил, засмял се и Джаафар, а халифът продължил:

— Така… Значи си стражник, син на стражник, платата ти е двайсет динара, един ратл месо на ден и годишна натура!

— Така е… — съгласил се Басим. — Така е, прав си, о, емир на правоверните, Аллах винаги да те защитава!

— И платата си я наследил от баща си и дядо си, така ли? — продължил халифът. — Добре, имаш си тази плата! Сега аз ще отделя трима, ти ще си четвъртият! Иди и ми доведи от тъмницата четирима души, които са признали, че са убивали!

— Господарю, нека валията ги доведе! — намесил се Джаафар.

Валията се затичал и след малко се върнал с четирима души, вързани, с открити глави, които преди били разбойници по пътищата, грабели и избивали невинни божи раби. Харун ар-Рашид ги запитал:

— Вие сте убийци и престъпници, нали?

— Така е, о, емир на правоверните! — признали си те. — Ние сме презрени твари, шейтанът е взел власт над душите ни! Правили сме, каквото сме правили, и сега се каем в нозете ти!

— За вас друг лек освен меча няма! — рекъл Харун ар-Рашид и викнал към тримата стражници: — Всеки да хване по един, да върже ръцете му, да откъсне яката му, да завърже очите му, да извади меча си и да застане при главата му! Когато му дам знак — да я отсече! Сега ще видя кой е най-ловкият, и ще му увелича и храната за добитъка, и натурата! А който прояви неловкост — ще му отсека главата!

Втурнали се стражниците, всеки грабнал по един от разбойниците, сложил го на колене, завързал ръцете му, вързал очите му, извадил меча си, застанал до главата му и ревнал:

— Нареждай, о, емир на правоверните!

„Ама че глупава работа! Всеки път ми се случва нещо по-лошо от предишното! Май няма да отърва главата си!“, помислил си Басим.

А Харун ар-Рашид му викнал:

— Ти, бе! Нима не си стражник силен и ловък? Хващай четвъртия и прави като другарите си!

Басим не можел да не се подчини. Хванал четвъртия разбойник, вързал ръцете му отзад, откъснал яката му, завързал очите му, застанал при главата му и си помислил: „И какво ще правя сега? Измъкна ли меча си — всички ще видят, че е тояга! И чудо да стане — халифът пак ще отсече главата ми!“ Снел меча тояга от кръста си, хванал го за дръжката, но без да го вади от канията, метнал го на рамо. Халифът се подсмивал, после викнал:

— Щом си умел и сръчен — защо не си извадил меча си?

— Владетелю, не е хубаво да се вади меч пред емира на правоверните! — отговорил Басим.

Оставил го халифът и се обърнал към първия стражник:

— Отсечи главата на разбойника! — вдигнал стражникът меча си, ударил разбойника и главата му се отделила от тялото. — Добре! — похвалил го халифът, увеличил платата му и казал на втория: — Ти, Осман, отсечи главата на твоя разбойник!

— Слушам и се подчинявам! — отговорил стражникът, вдигнал ръка така, че се мярнало черното под мишницата му, ударил разбойника и отделил главата от тялото му.

— Добре! — казал Харун ар-Рашид, увеличил платата му и се обърнал към третия: — Отсечи главата на твоя разбойник!

— С желание и уважение! — отговорил той и направил като предишните, а Харун ар-Рашид увеличил платата му и викнал на Басим:

— Стражнико, отсечи главата на твоя разбойник!

Басим не отговорил, той просто не бил на този свят и си правел сметките: „Как да се отърва от тази беда?“ Пристъпил към него Масрур, смушкал го в ребрата и му викнал:

— Прави каквото ти се казва, че ей сега ще ти отсека главата като на тези твари!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Басим вдигнал глава и прошепнал:

— Да, да… О, емир на правоверните!

— Отсечи главата на разбойника! — повторил халифът.

— Ей сегичка! — възкликнал Басим.

Обърнал се на токове, застанал при главата на разбойника и му рекъл:

— Халифът нареди да ти отсека главата! Ако ще казваш свещените думи — кажи ги! Това е денят, който Аллах ти е предопределил.

— „Няма бог освен Аллах и Мохамед е неговият пратеник!“ — казал разбойникът три пъти свещените думи.

Басим запретнал ръкави, опулил очи и му креснал:

— Каза ли ги?

— Да, казах ги, господине! — отговорил разбойникът. — Това е денят, предопределен за мене от Аллах!

— Ако си жаден — ще те напоя! — заговорил Басим. — Ако си гладен — ще те нахраня! Пък ако са те набедили — викни: „Набеден съм!“

Харун ар-Рашид едва не се пукнал от смях. Но разбойникът викнал с висок глас:

— Набеден съм! Набеден съм!

— Лъжеш! — викнал му Басим. — Но аз имам една хитрост, с която ще те разкрия, но ще я покажа само пред халифа!

Човекът паднал ничком пред халифа, а Басим целунал земята пред него и рекъл:

— Може ли да ти кажа две думи, о, емир на правоверните?

— Ако щеш — сто кажи! — отговорил халифът.

— Имам нещо, наследено от дядо ми! — рекъл Басим. — Дядо ми го е наследил от дядо си, баща ми — от баща си, майка ми — от баща ми и аз го наследих от майка си! Това е този меч! — той показал меча си на халифа и продължил: — Господарю, в този меч се крие велика тайна, той е омагьосан! Ако човек е набеден и наклеветен, когато го извадя от канията, той се превръща в дърво! Ако пък човекът е разбойник, от него изскача огнена мълния, която пробожда шията му като остро перо!

— Сечи му главата, нека видим! — наредил халифът.

Измъкнал Басим меча си от канията и от там излязла тояга.

— Хаджи халиф, този човек е невинен, пусни го! — рекъл Басим.

Пуснали разбойника, а халифът се обърнал към главния стражник:

— Запишете този човек във вашата смяна, нека платата му бъде равна на вашата!

Халифът възнаградил Басим с дрехи и скъпоценности, дал му и сто златни динара. Джаафар му дал още толкова, същото сторил и Масрур. А след време Басим ковачът станал главен стражник, халифът дори делял трапезата си с него. И така живял, докато и при него не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва…

Приказка за женитбата на цар Бадр Басим — сина на цар Шахраман, за дъщерята на цар Самандал

Разказват също, царю честити, че едно време, в много древни времена, в земята на персите живял цар на име Шахраман. Имал си той сто наложници, но през целия му живот ни една от тях не добила нито мъжко, нито женско чедо. Затъжил се царят, че си нямал чедо, което да наследи царството му. И както си седял така един ден тъжен, влязъл един от мамелюците му и казал:

— Господарю! Пред портата някакъв търговец води неволница — по-хубава не съм виждал!

Довели търговеца с неволницата. Той я загледал — била като вретено източена, в копринен изар с шевици от злато. Търговецът открил лицето й и стаята просветляла от нейната хубост, отпуснали се седем сплитки като конски опашки, които стигали до глезените й. Тя имала очи тъмно-жежки, гръд тежка, тънка снага, която може болен да успокои и жаден да напои, както е рекъл поетът:

Огледах я — тя беше сред всички най-отбрана!

   Спокойствие, достойнство и хубост съвършена!

И нищо й не липсва! Излишно — нищо!… Само

   че дрехата е тясна за тази гръд отляна

от мрамор… Прав стан кротко се люшка и полита,

   тя нито е висока, нито пък много ниска,

под глезена прескачат вълните на косите,

   и в тъмнината грее денят в лицето чисто!

Удивил се царят на такава хубост и запитал:

— Колко струва тази неволница?

— Господарю! — отговорил търговецът. — Аз я купих за две хиляди динара от търговеца, който я притежаваше преди мене! От три години я водя, докато стигна до тебе, и това ми струва още три хиляди! Но нека ти бъде дар!

Царят наредил да му броят десет хиляди динара.

Царството на този цар се намирало на брега на морето, а градът се наричал Белият град. Въвели неволницата в стая с прозорци към морето…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Шахраман влязъл при неволницата, но тя даже не го поздравила. „Май е живяла сред невъзпитани хора!“, помислил си той, огледал я отново и се убедил, че е от хубава по-хубава. Седнал, притиснал я към гърдите си, прилепил я между бедрата си, изпил влагата на устните й — била по-сладка от мед. Наредил да сложат трапеза от най-отбрани гозби. Хапнал той, започнал да храни и нея, но през цялото време тя не промълвяла нито дума. Той й говорел, питал я как се казва, но тя на въпросите му не отговаряла, а седяла забила поглед в земята. „Нищо, че не говори — нали само Аллах е съвършен!“, помислил си царят и запитал евнуха:

— Тя въобще приказва ли?

— Откакто е дошла, не е проронила нито дума, гласа й не сме чули! — отговорил той.

Довел царят няколко неволници да се повеселят с нея. Пели те така, че и глухият би се развълнувал, но неволницата гледала мълчаливо и не се засмивала. Царят ги пуснал да си вървят, отпуснал се в ложето й, със собствени ръце я разсъблякъл, зацелувал я, обгалил я и отнел моминството й. Много се зарадвал, че била девица, и си помислил: „Как може една неволница да е толкова хубава, пък търговците да са я оставили девица!“

Привързал се царят към нея, други жени не поглеждал. Цяла година минала като един ден, любовта му към нея все повече растяла. Един той й рекъл:

— Обичта ми към тебе е безмерна! Превърнах те в единствен мой късмет! Душата ми не може да се откъсне от теб! Аз моля всевишния Аллах да смили сърцето ти към мен и да ми заговориш! Ако си няма, дай ми знак, за да се простя с надеждата, че някога ще ми продумаш! Моля Аллах да ми прати мъжко чедо от тебе, което да наследи царството ми, защото съм сам-самичък и няма кой да продължи рода ми! Пък съм и вече на възраст! Заклевам те в името на Аллах, проговори!

Навела неволницата поглед към земята и се замислила. После вдигнала глава, усмихнала му се и на него му се сторило, че мълния е блеснала в стаята.

— Великодушни царю, силен мой лъв! — заговорила тя. — Аз нося дете от тебе и наближава времето да го родя! Но не знам дали чедото ще бъде мъжко или женско! И ако не бях го понесла, нямаше да ти проговоря!

С голямо вълнение царят целунал ръцете и главата й и рекъл:

— Аллах ме дарява с нещо, което винаги съм желал! Първото са твоите думи, а второто — че носиш дете от мене! — и наредил на везира си да раздаде на бедни, нещастни и вдовици сто хиляди динара от благодарност към Аллах…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят се върнал при неволницата и заговорил:

— Царице на моята доброта! Защо цяла година, денем и нощем, будна и спяща ти мълча, а ми проговори едва днес?

— Царю честити! — рекла неволницата. — Аз съм нещастна, чужда съм в тези земи, отделена съм от майка, брат и близки!

Царят усетил мъка в гласа й и рекъл:

— Думата нещастна не е на мястото си! Всичко, което имам, е на твоите услуги! Кажи ми в кои краища са твоите близки, и аз ще наредя да ги доведат!

— Царю честити! — заговорила тя. — Аз се казвам Джуланнар Бахрия! Баща ми бе един от царете в морето. Той умря, тръгна срещу нас някакъв друг цар, който ни го отне. Имам брат на име Салих. Майка ми също е от морските жени. Веднъж заспорихме за нещо с брат ми и аз се заклех, че ако той е прав, аз ще се омъжа за човек от сушата. Той спечели и аз от инат излязох от морето. Мина някакъв мъж и ме отведе у дома си. Настойчиво ме съблазняваше, но аз го ударих така силно, че едва остана жив. Той ме продаде на човека, от който ме купи ти — случи се добродушен и достоен търговец. Ако не те бе обикнало сърцето ми и ако ме бе оставил равна сред останалите ти наложници, бих се хвърлила в морето, за да се върна при близките си! А ме беше срам да се появя бременна при тях — щяха да ме сметнат за пропаднала жена, нямаше да ми повярват, че ме е купил цар! — и когато царят я целунал по очите, тя добавила: — Наближава времето да родя и непременно трябва да ги извикам!

— А те как вървят по морето, без да се давят? — запитал той.

— Ние вървим по морето, както вие вървите по сушата със силата на заклинанията, записани върху пръстена на Сулейман! Но знай, царю, когато тук дойдат роднините ми, аз ще им кажа, че си ме купил с твои пари, че си бил добър към мене! За да ми повярват, те трябва да видят с очите си кой си, да разберат, че си цар, син на цар!

— Аз ще приема всичко, което правиш!

Тя измъкнала от ръкава си парче коморско алое, отчупила малко, запалила огън в мангала и хвърлила парченцата в него. Вдигнал се голям пушек.

— Владетелю, скрий се в килера! — наредила тя. — Ще ти покажа брат ми, майка ми и близките ми, но така, че те да не те видят! Искам да видят този дворец и да ахнат!

Царят влязъл в килера, а Джуланнар кадяла и произнасяла заклинанията, докато морето побеляло и се развълнувало.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че от морето най-напред излязъл момък с прекрасно лице и чаровен лик, а след него — побеляла старица с пет неволници. Те вървели по повърхността на водата към Джуланнар, влезли при нея, прегърнали я и рекли:

— Джуланнар, как можа да ни оставиш четири години, без да знаем къде си! Голяма е мъката ни по тебе!

Тя започнала да целува ръката ту на брат си, ту на майка си, ту на братовчедките си. Те я заразпитвали как е, а тя им разказала какво й се било случило:

— Хвала на Аллаха, който ни срещна! Но аз искам, сестро, да тръгнеш с нас! — рекъл брат й.

Царят изгубил ума и дума от страх да не би неволницата да послуша брат си и той да не успее да й попречи.

— За бога, братко! Човекът, който ме купи, е велик цар, умен и благонравен мъж, няма равен по великодушие на него, има огромно имане! Откакто съм дошла при него, не съм чула от него лоша дума! Ако се разделим — и той, и аз ще погинем от мъка! Виждате, че нося дете от него! Хвала на Аллаха, който ме е създал дъщеря на морския цар, а мъжът ми е най-могъщият цар на сушата! Моля Аллах да ме дари с мъжко чедо, което да го наследи!

Насълзили се очите на гостите и те рекли:

— Джуланнар! Ти знаеш, че си ни най-скъпото същество! Ако не се чувстваш доволна, върни се в страната си! Ако пък си доволна — такова ще е и нашето желание! Само ти да си добре!

— За бога, аз живея в пълно спокойствие, благоденствие, слава и щастие! — рекла Джуланнар.

Зарадвал се царят, мислено й благодарил. Разбрал, че тя го обича така, както и той нея. Поднесли гозби, тя се нахранила с близките си и те й рекли:

— Джуланнар, все още не познаваме твоя господар! Влязохме в дома му, без да поискаме разрешението му! Ядохме от хляба му, без да сме го видели, пък и той не ни е виждал! Той не седна с нас на трапезата, за да разделим с него хляб и сол!

Всички спрели да ядат. Били гневни, огън пламъци заизскачали от устата им. Царят загубил ума и дума от страх. Обаче тя ги успокоила, отишла в килера и му рекла:

— Господарю, ти видя и чу моята признателност към теб! Чу, че искат да ме вземат със себе си, нали?

— Чух и видях! — отговорил царят. — За бога, разбрах колко много съм те обичал, едва в този благословен час и не се съмнявам в любовта ти към мен!

— Господарю! Сега искам и те моля да дойдеш, да поздравиш роднините ми, те да те видят и ти да ги видиш, да се възцарят между вас искреност и обич! Знай, царю честити, че всички те искат да те погледат и да станете приятели!

— Такова е и моето желание! — казал царят.

Отишъл той при гостите, поздравил ги най-любезно, седнал при тях, хапнали на една трапеза.

Роднините на неволницата останали при него трийсет дни, а после пожелали да се върнат в своята страна. Сбогували се и си тръгнали.

Но ето че предопределеният за Джуланнар срок изтекъл и дошло време тя да ражда. Родила момче — месец в пълнолуние! Огромна радост обзела царя. На седмия ден дошла майката на царица Джуланнар заедно с брат й и с братовчедките й — тя вече успяла да предаде вестта, че е родила мъжко чедо. Посрещнал ги царят, радостен, че пак са му на гости…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Шахраман възкликнал:

— Дадох дума, че детето ми ще остане безименно, докато дойдете и го наречете с име, което на вас ви харесва!

Нарекли детето Бадр Басим. Предали го на вуйчо му Салих. Той го взел на ръце, излязъл с него от двореца и навлязъл навътре в соленото море, докато се скрил от очите им. Царят започнал да охка, но Джуланнар го успокоила:

— Не бой се, царю честити! Аз обичам детето си не по-малко от тебе! Но докато то е с брат ми, не се боя! Той не би направил това, ако дори за миг предполагаше, че с него може да се случи беда!

Не минало много време, морето се развълнувало и от него излязъл вуйчото с царския син, който бил жив и здрав. Детето стояло мълчаливо в ръцете му. Погледнал вуйчото към царя и рекъл:

— Сигурно се изплаши за чедото си!

— Да, изплаших се! — отговорил царят.

— Царю на сушата — рекъл вуйчото, — ние го обмазахме с едно мазило, което само ние си знаем, прочетохме му заклинанията, записани върху пръстена на Сулейман! Ако при нас се появи новородено, правим с него същото! Не бой се — то няма да се удави в което и море да влезе оттук нататък! Както вие живеете на сушата, така ние живеем във водата!

Измъкнал той от джоба си кесия и от нея се изсипали скъпоценни камъни, бисери и якути.

— Царю честити! — заговорил Салих. — Тези скъпоценности са дар за тебе! Сега сме едно цяло семейство! Тези скъпоценности при нас са повече от камъните по сушата!

Те останали да гостуват четирийсет дни. После Салих целунал земята пред цар Шахраман и казал:

— Ти бе много любезен към нас, царю! Молим да ни разрешиш да си тръгнем! Ние винаги ще сме на услугите ти! Тази раздяла не ни е по сърце, но какво да правим, когато сме израсли в морето и сушата не ни е по душа?

Те потеглили към морето и се изгубили от поглед.

Детето растяло бързо, с годините ставало все по-хубаво, накрая станало петнайсетгодишен млад мъж. Усвоил писане, четене, история, красноречие и стрелба с лък, научил се да мята копие, да язди кон и да прави всичко, което един царски син трябва да знае.

Шахраман много обичал своя син. Събрал един ден той държавните сановници и взел от тях силна клетва, че след смъртта му ще сложат Бадр Басим да царува на престола. На другия ден го сложил да седне на царския трон. Бадр Басим започнал да раздава правосъдие, затварял престъпниците и награждавал справедливите. Започнал всеки ден да излиза на мегдана и да раздава правосъдие, без да дели емир и бедняк. С една дума, държал се като истински цар.

Но се случило така, че цар Шахраман се разболял и разбрал, че скоро ще отпътува към вечния свят. Извикал сина си и му поверил народа си, поверил му майка му, а всички държавни големци и цялата си свита заклел отново да се подчиняват на сина му. След няколко дни се преселил в лоното на Аллаха. Погребали го и цял месец останали в траур. Дошли морските роднини, споделили тъгата по починалия цар и рекли:

— Джуланнар, царят почина, но остави след себе си този прекрасен момък! Който е оставил такова наследство, той не е умрял. Така е пожелал Невидимият, който всичко вижда…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Бадр Басим седнал на царския трон и започнал да раздава правосъдие, да защитава слабия от силния, да взема от богатия онова, което трябва да дава на бедния. Много го обикнали поданиците му. Понякога го посещавали роднините му от морето.

Случило се една нощ в двореца да дойде вуйчо му Салих. Той влязъл при сестра си, тя му сложила нещо да хапне, после между двамата се завъртяла приказка, споменали за цар Бадр Басим. По това време той си дремел, но като ги чул да споменават името му, се разсънил, но се престорил, че спи, и се заслушал в разговора им.

— Синът ти е вече на седемнайсет години! — рекъл Салих. — А още не е женен! Ще ми се да го оженя за някоя от морските царкини, ама да му е равна по хубост и добродетели!

— Ти ми изброй някои, аз ги познавам! — рекла Джуланнар.

Салих започнал да изброява царкините, но тя все повтаряла:

— Не искам тази! Ще го оженя само за достойна по външност, потекло и по душа девойка!

— Изброих ти повече от сто девици, а ти не хареса нито една! — рекъл Салих. — Но я провери дали синът ти спи? Стори ми се, че шавна…

Докоснала царицата лицето на Бадр Басим и решила, че спи.

— Спи! А защо се притесняваш дали спи?

— Досега не споменах една от дъщерите на морските царе, която е родена точно за сина ти! — отговорил той. — Боях се, че ако я спомена и синът ти е буден, сърцето му ще бъде покосено от обич към нея, защото никога няма да може да стигне до нея! Ще бъде тежко и за него, и за всички. Поетът е рекъл:

Любовта в началото е капка нищожна,

но изпълни ли окото — става тя море огромно!

— Коя е тази мома? — запитала Джуланнар. — Ако наистина е подходяща, ще я поискам от баща й, пък нека похарча за това всичко, което притежавам! Разкажи ми за нея — синът ми спи!

— Боя се да не е буден все пак! Казал е поетът:

Аз влюбих се, когато незнаен я описа,

преди окото ми — ухото в обич се стъписа!

— Казвай, казвай! Не се бой, братко!

— За твоя син най-подходяща е Джаухара, дъщерята на цар Самандал! Тя е равна на него по хубост и дарования, по съвършенство и очарование! Нито в морето, нито на сушата има друга нежна и красива като нея! Тя е като слънце лъчезарна, с бузи — ален мак в поляна, с чело мраморно, блестящо, с коса гъста и искряща, с поглед — като въглен черен, с кръшен стан наперен, с гръд изпъчена и снага източена, по лицето хубостта ликува, болка всяка погледът лекува, тя слънцето, луната затъмнява, който я погледне — ослепява!

— Вярвам ти, братко! Виждала съм я много пъти като малка, но скоро не съм я виждала! За бога, само тя подхожда на сина ми!

Чул Бадр Басим разговора им, представил си момата по описанието на Салих и макар че се преструвал на заспал, я обикнал чрез слуха си. Пламнал силен огън в душата му и той сякаш потънал в море бездънно и безбрежно…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Салих рекъл на сестра си:

— Сред морските царе няма по-глупав от баща й, но няма и по-властолюбив! Не говори на сина си за тази неволница! Ние ще направим това. Ако той благоволи да ни отговори положително — ще благославяме Аллах, пък ако ни върне — ще потърсим друга мома!

Джуланнар се съгласила с доводите на брат си. А в душата на Бадр Басим пламтял огън. Спотаил се той, но от любов към Джаухара сякаш седял върху жарава.

Когато се съмнало, цар Бадр Басим помолил вуйчо си да поостане, да погостува. Салих се съгласил и племенникът му предложил:

— Хайде да излезем из градината!

Седнал царят под едно сенчесто дърво, в главата му се появило описанието на Салих за онази неволница, той заплакал с обилни сълзи и изпял следния куплет:

Ако ми кажат: „Огънят гори,

   сърцето ти, жесток, изпепелява!“

Ще кажа: „Да ме изгори дори,

   с вода не искам да го изгасявам!“

Вуйчо му Салих плеснал с ръце и възкликнал:

— „Няма сила и воля освен у Аллах!“ Синко, ти да не си подслушал разговора ни с майка ти?

— Да, вуйчо! — отговорил Бадр Басим. — И се влюбих в царкиня Джаухара! Сърцето ми копнее за нея!

— Царю — рекъл Салих, — помоли майка си да те пусне с мене, за да поискаме Джаухара! Боя се, че ако те взема без позволението й, тя ще ми се разсърди. И с право, защото така ще стана причина градът ти да остане без цар! Може тронът да изпадне от ръцете ти!

— Ако се върна при мама, вуйчо, няма да мога да тръгна! — рекъл Бадр Басим. — Ще тръгна с тебе още сега, без да й се обаждам, пък после ще се върна!

Когато го видял в това състояние, Салих се съгласил. Двамата се потопили в морето, стигнали до двореца на Салих. Там царят видял баба си. Тя го прегърнала, целунала го по очите и възкликнала:

— Добре си дошъл, чедо мое!

Салих разказал на майка си как Бадр Басим се влюбил в дъщерята на цар Самандал, и рекъл:

— Той дойде да я поиска от баща й и да се ожени за нея!

Много се разгневила майката на Салих и рекла:

— Сбъркал си, като си разказал за царкиня Джаухара пред племенника си! Самандал е глупав, но силен, не дава и дума да се продума дъщеря му да се омъжи! Всички морски царе я искаха от него, но той не хареса нито един. Боя се, че ще откаже и на нас! Ние си имаме гордост, а той няма да пропусне да ни скърши хатъра!

— А какво да правим, майко? — рекъл Салих. — Бадр Басим обикна тази девойка и пожела непременно да я поиска от баща й, пък дори да загуби царството си! Той твърди, че ако не се ожени за нея, ще умре от любов! Баща му бе цар на всички перси, сега той стана техен цар! Джаухара му най подхожда! Ако онзи започне да ми твърди, че бил цар — този също е цар, син на цар! Ако рече, че тя е хубава — той е още по-хубав! Ако каже, че царството му е широко — този има по-широко царство от неговото!

— Прави каквото щеш! — рекла майка му. — Но когато го заговориш, трябва да приказваш любезно с него! Ти познаваш и глупостта му, и силата му!

Салих взел две торби, пълни със скъпоценни камъни, натоварил ги на двама слуги и потеглил с тях и с племенника си към двореца на цар Самандал. Целунал земята пред него, поздравил го най-учтиво. Самандал приел поздрава му и заговорил:

— Добре си ми дошъл! От какво имаш нужда?

Изправил се отново Салих, пак целунал земята и рекъл:

— Царю честити, имам молба към Аллаха и към разумния цар пред себе си. Ти си като безстрашен лъв! Дълго трябва да говоря, докато изброя достойнствата ти, защото вестта за теб се носи сред народи, където си известен с великолепие, щедрост, милост, дружелюбие и признателност! — Салих отворил двете торби, разсипал пред Самандал различни скъпоценности и добавил: — Царю честити, дано приемеш дара ми и внесеш покой в душата ми, че си го приел…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Самандал запитал:

— Защо ми даваш този дар? Кажи ми какво ти е нужно! Ако мога да го изпълня, ще го изпълня начаса! Ако пък не мога — значи Аллах ми е дал само толкова сила, колкото мога да нося!

Целунал Салих за трети път земята пред него и рекъл:

— Царю честити, в ръката ти е онова, което търся! Да не съм луд, че да искам от цар нещо, което той не може да изпълни! Някакъв мъдрец е рекъл: „Ако искаш да изслушат молбата ти, искай само възможни неща!“

— Моли каквото искаш! — рекъл цар Самандал.

— Царю честити! — отговорил Салих. — Дойдох да търся и пожелая един самотен бисер, една скрита скъпоценност — царкинята Джаухара, която е дъщеря на най-славния владетел! Не обръщай лицето си от онзи, който чака благоволението ти!

Царят се разсмял така, че се разтресъл и паднал по гръб.

— Абе, Салих! — възкликнал той. — Мислех те за умен мъж! Искай нещо благоразумно, не говори слова безумни! Какво те е прихванало да се подлагаш на опасност, като искаш дъщери на царе? Нима е по силата ти да се качиш на такова високо стъпало?

— Аллах да направи царя справедлив! — рекъл Салих. — Аз не я искам за себе си! Ако я исках за себе си, пак бих бил достоен за нея, че и за нещо повече — знаеш, че баща ми бе един от морските царе, макар че сега ти си царят на всички морета! Но аз я искам за цар Бадр Басим, владетеля на земята на персите. Неговият баща бе цар Шахраман и ти познаваш силата му! Казваш, че си велик цар, но цар Бадр Басим е по-велик! Казваш, че дъщеря ти е хубавица, но цар Бадр Басим е по-хубав от нея, от по-висок и по-знатен род! Знаеш, че царкиня Джаухара все един ден трябва да се омъжи! И ако си решил да я омъжваш, синът на сестра ми най-много от всички женихи заслужава ръката на дъщеря ти!

Царят много се разгневил, едва не полудял и викнал:

— Как смееш да ми държиш такъв език, как смееш да споменаваш името на дъщеря ми и да ми твърдиш, че синът на сестра ти Джуланнар е достоен за нея? Че кой си ти? Коя е сестра ти? Кой е и синът й, че да ми говориш подобни приказки? В сравнение с дъщеря ми вие сте кучета! — после викнал на стражите си: — Стражи, отсечете главата на този проклетник!

Посегнали стражите към мечовете си, но Салих се затичал към портите, изскочил навън и видял пред нея цялата мъжка половина на племето си, повече от хиляда воини, целите в стоманени ризници, с копия и бляскави мечове в ръцете — майка му ги била изпратила да го подкрепят. Разказал им той набързо за станалото. Те слезли от конете, оголили мечовете, влезли при Самандал. А той още седял на трона, не ги поглеждал, много бил гневен на Салих. Стражите му не били готови за такава схватка. Те се разбягали, а Салих хванал цар Самандал и го завързал…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ТРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато разбрала, че баща й е пленен, царкиня Джаухара избягала на някакъв остров. Качила се на високо дърво и се скрила в клоните му.

А когато двете дружини се сбили, някои от стражите на цар Самандал успели да избягат. Видял ги Бадр Басим, запитал ги защо бягат, и те му съобщили за станалото. Той се изплашил за живота си и си рекъл: „Тази размирица стана заради мене! Сега всички мен ще търсят!“ Решил да избяга. Сляпата съдба го отвела на същия остров, при същото дърво. Отпуснал се момъкът на сянка да си почине. Легнал по гръб, погледнал нагоре и погледът му се срещнал с погледа на Джаухара. „Ако предчувствието ми не ме лъже, това ще да е дъщерята на цар Самандал!“, рекъл си той. „Ако не е тя — тази е по-хубава от нея! Ако е тя — ще я поискам от нея самата! Нали затова съм дошъл!“ Изправил се и викнал:

— Коя си ти, възжелана? Кой те е довел тук?

Огледала Джаухара Бадр Басим, видяла, че е като месец, изплувал иззад черен облак, със стройна снага и приятна усмивка, и рекла:

— Хубавецо! Аз съм Джаухара, дъщерята на цар Самандал! Избягах тук, защото Салих и дружината му избиха хората на баща ми, а него самия плениха!

„Щом са пленили баща й, значи вече съм достигнал каквото търсех!“, помислил си Бадр Басим и рекъл:

— Слез, господарке! От страст по теб съм изгорен, от погледа ти съм пленен! Тази размирица е заради теб и мен! Аз съм Бадр Басим, царят на персите! Оставил съм царството си заради тебе! Слез при мен, ще отидем в бащиния ти дворец, ще помолим вуйчо ми Салих да пусне пленника си, а ние ще се оженим според закона!

А царкинята си помислила: „Значи заради този нищожен разбойник стана цялата работа! Ако не измисля някаква хитрост, той ще постигне каквото му се ще, защото влюбеният не се отказва от целта си, каквото и да го правиш!“

— Господарю, светлина на очите ми, ама ти ли си цар Бадр Басим, синът на царица Джуланнар? — заговорила тя.

— Аз, господарке! — отговорил той.

— Аллах свали баща ми и му отне царството! — продължила тя. — Нека никога не се връща от плен, щом ми търси по-голям хубавец от тебе! За бога, та той е изгубил ум и разум!… Ако обичта ти се побира в шепа, моята е по-голяма и от обятие!

Слязла тя от дървото, прегърнала го и го зацелувала. Бадр Басим още повече я обикнал, въобразил си, че и тя се е влюбила в него, запрегръщал я, зацелувал я. Притиснала го тя към гърдите си, произнесла някакви неразбираеми думи, изплюла се в лицето му и рекла:

— Излез от човешкия си образ и се превърни в красива бяла птица с червена човка и червени крака!

И не била свършила още думите си, когато цар Бадр Басим се превърнал в птица, най-красивата сред най-красивите птици, потръпнал и застанал на двата си крака, като гледал учудено Джаухара. Точно тогава случайно се появила Марсина, неволницата на царкинята. Джаухара я викнала и й рекла:

— За бога, ако не се боях за живота на баща си, щях да го убия! Тази размирица е родена в неговата глава! Отведи го на Жадния остров и го остави там да умре от жажда!

Взела неволницата птицата, отнесла я на Жадния остров, понечила да си тръгне, но после си рекла: „Който носи такава хубост и прелест, не заслужава смърт от жажда!“ Взела го от Жадния остров и го отнесла на остров с много дървета, плодове и потоци, оставила го там и се върнала при господарката си.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Салих пленил цар Самандал и го отвел със себе си, потърсил Джаухара, но не я намерил. Върнал се при майка си и запитал:

— Мамо, къде е цар Бадр Басим?

— Нищо не знам за него, синко! — отговорила тя. — Щом научи, че си се сбил с цар Самандал, той избяга!

Натъжил се Салих за племенника си и рекъл:

— За бога, мамо, трябваше да сме по-грижовни към него! Ще станем за срам пред майка му, защото го взех без нейно разрешение!

Изпратил той навсякъде стражи и съгледвачи да го търсят, но никой нищо не намерил.

А през това време майката на Бадр Басим — Джуланнар, разбрала, че синът й и брат й са заминали тайно. Затъжила се за чедото си, разгневила се на брат си, че го е взел в морето, без да й иска разрешение. Поседяла, поседяла, пък влязла и тя в морето. Отишла при майка си и от нея научила какво се е случило.

— Майко! — рекла тя. — Боя се за съдбата на царството ни! Не съм казвала нищо на поданиците… Ако синът ми се забави още, ще изтървем работите от ръцете си! По-правилно ще е да се върна на сушата и да водя царството, докато Бадр Басим се прибере и Аллах оправи съдбата му!

Бабата пак проводила хора да търсят изчезналия царски син, а Джуланнар се върнала в царството си.

А Бадр Басим бил още на онзи остров. Ядял от плодовете, пиел от потоците. Доста дни и нощи стоял там в образа на птица. Един ден към острова минал ловец птицелов, който бил тръгнал да улови нещо за прехрана. Видял той царя в образа на птица с бели пера, с червени крака и червена човка, харесал го и си помислил: „Каква прекрасна птица! Не съм виждал равна на нея по красота, нито пък от такъв вид!“ Хвърлил той мрежата, уловил птицата и отишъл с нея в града, като си мислел: „Ще я продам и ще взема добри пари!“ Отишъл в царските палати. Когато видял птицата, царят я харесал и пратил слугата си да я купи от птицелова за десет динара. Той ги взел и си отишъл. Слугата отнесъл птицата в двореца, сложил я в красива клетка, закачил я и сложил пред нея някаква птича храна. Но царят забелязал, че пернатата твар не хапва нищо. „За бога, помислил си той, какво ли яде тази птица?“ Седнал сам да се нахрани и я сложил до себе си, а тя започнала да яде от царската трапеза. Зачудил се царят и се обърнал към слугите и мамелюците:

— Никога не съм виждал птица да яде такива неща!

— И ние не сме виждали! — рекли те.

Царят се разпоредил да дойде жена му, за да разгледа птицата. Тя я погледнала, разбрала начаса каква е, защото била най-голямата магьосница на времето си, покрила лицето си и се затичала назад. Скочил царят след нея и викнал:

— Защо покри лицето си? От кого се срамиш?

— Царю, тази птица не е птица, а е мъж като тебе! — отговорила тя.

— Как така не е птица? — възкликнал царят.

— Тази птица е цар Бадр Басим, синът на цар Шахраман, владетел на земите на персите, а майка му е Джуланнар Бахрия!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят възкликнал:

— А как цар Бадр Басим е придобил този образ?

— Омагьосала го е царкиня Джаухара, дъщерята на цар Самандал… — отговорила тя и му разказала цялата история.

— За бога! — замолил се царят. — Освободи този момък от магията, не го оставяй да се мъчи!

Царицата станала, закрила лицето си, взела в ръка тас с вода, произнесла някакви неразбираеми думи над нея и рекла:

— В името на тези велики заклинания и благородни прокоби, в името на всевишния Аллах излез от образа, в който си, и си върни лика, с който те е създал Аллах!

И още не била свършила думите си, когато Бадр Басим трепнал, върнал се в човешкия си лик и възкликнал:

— „Няма бог освен Аллах и Мохамед е неговият пратеник! Всемилостив е Всевишният, създател на всичко живо, който дава препитание и определя дължината на живота!“

Целунал той ръцете на царя и му пожелал дълъг живот, а царят го целунал по главата и рекъл:

— Бадр Басим, разкажи ми какво ти е нужно!

— Царю честити, моля те за щедрост! — отговорил Бадр Басим. — Приготви ми кораб, дай ми няколко от слугите си и всичко за из път! От дълго време ме няма у дома и се боя да не загубя царството си!

Когато царят видял колко е хубав и красноречив, му приготвил кораб, натоварили на него всичко, което му било нужно за из пътя, дал му и дружина от своите слуги, простил се с него и го качил на кораба. Потеглили. Духал попътен вятър. Десет дни пътували, но на единайсетия морето се развълнувало, вълните се разбунтували, корабът политал ту нагоре, ту надолу, доближил се до скала посред морето. Блъснали се, корабът се разтрошил и всички се издавили. Бадр Басим се спасил, защото се бил уловил за някаква дъска. Носила го тя из морето с теченията и ветровете и го извела на някакъв бряг. Видял град, снежнобял като гълъб, с високи стени, красиви сгради, здрави бойници, а морето се плискало в основите на крепостта.

Много се зарадвал Бадр Басим. Бил полумъртъв от глад и жажда. Понечил да се качи на брега. Изведнъж около него се събрали мулета, магарета и коне, колкото са песъчинките по морския бряг, започнали да го ритат, за да му попречат да излезе. Той заплувал и излязъл на сушата от обратната страна на града, но не видял никого и си рекъл: „Чий ли е този град? Сякаш в него няма жив човек! И откъде се пръкнаха тези проклети мулета, магарета и коне?“ Тръгнал без посока. Зърнал някакъв възрастен мъж и го поздравил. Шейхът му отговорил на поздрава и го запитал:

— Откъде си дошъл, момко? Какво те е довело в този град? — разказал му цар Бадр Басим историята си и шейхът рекъл: — Синко, ти никого ли не видя по пътя насам?

— Дядо, аз се чудя що за град е това! — рекъл Бадр Басим. — Че в него жив човек няма!

— Влизай в колибата ми, за да не загинеш, синко! — влязъл Бадр Басим в колибата му, която била нещо като дюкян. Старецът му донесъл това-онова за хапване и рекъл: — Стой вътре! Хвала на онзи, който те е отървал!

— Какви са тези думи, дядо? — запитал царят. — Що за град е това? Какви са жителите му?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че старецът отговорил на Бадр Басим:

— Синко, този град принадлежи на магьосници! Царица му е една магьосница, истински шейтан в рокля! Тя е подла и хитра! Онези животни, които си видял, са като тебе и мене — потомци Адамови! Всеки, който влезе в този град и е млад като тебе, магьосницата го вижда, взема го, живее с него четирийсет дни, а на четирийсет и първия го омагьосва и той се превръща в муле, кон или магаре! Те са знаели, че тя ще те види и ще те омагьоса като тях, затова са те избутвали назад, искали са да ти кажат: „Не излизай!“ Мъчили са се да те предпазят, да не би тя да стори и на теб онова, което е сторила на тях! Тя е взела този град от жителите му с магия! Казва се царица Лаб, а на арабски това означава Поправящата слънцето! Но ти излез, синко, седни на скамейката пред дюкяна! Разгледай ей онези хора — те не са омагьосани! Жителите на града ме обичат и ме пазят, не ми скършват хатъра!

Бадр Басим седнал пред вратата на дюкяна и се заоглеждал. Край него започнали да минават хора и те нямали брой и чет. Те също го видели и запитали шейха:

— Шейх, това твой пленник ли е, или ти е ловна плячка?

— Това е мой братов син! — казал той. — Чух, че баща му е умрял, и пратих да го извикат!

— Този момък е хубав и гиздав! — рекли хората. — Но да не би царица Лаб да стори някоя подлост и да ти го отнеме!

— Царицата в моите работи не се бърка! — рекъл шейхът. — Като узнае, че ми е братов си, нищо няма да му стори!

Така останал Бадр Басим при него цял месец. Шейхът много го обикнал. Но един ден, както си стоял пред дюкяна, изскочили хиляда слуги с извадени мечове, на кръстовете им — колани с вградени скъпоценни камъни. Всеки яздел коне арабски, а мечовете им били индийски. Спрели те пред дюкяна, само поздравили и си отишли. След тях се появили хиляди неволници в най-красиви дрехи от атлаз, обшити със златни шевици и обсипани със скъпоценни камъни. Всички носели копия, а сред тях яздела арабски кон неволница, седлото й от злато, с вградени в него якути и други скъпоценности. Това била самата царица Лаб с голяма свита. Тя видяла Бадр Басим, развълнувала се от хубостта му, слязла от коня и запитала шейха:

— Ти откъде имаш този хубавец?

— Братов син ми е, наскоро дойде при мене! — отговорил той.

— Нека дойде при мене да се погушкаме двамата!

— Ама ако го вземеш, нали няма да го омагьосаш?

— Няма! — обещала царицата.

— Закълни ми се! — настоял шейхът.

Тя му се заклела, че няма да мъчи или да омагьосва момъка. Наредила да доведат хубав жребец, оседлан със златни поводи. Дарила шейха с хиляда динара и рекла:

— Нека да ти помогна за прехраната!

Повела тя Бадр Басим, всички му се любували и му съчувствали:

— За бога, този момък не бива да бъде омагьосван!

Бадр Басим си мълчал. Стигнали до портата на двореца. Стените му били облепени със златни плочи, посред голяма градина блестяло огромно езеро. Царицата приседнала край един прозорец, който гледал към градината, върху ложе от слонова кост с дебел дюшек върху него. Бадр Басим седнал до нея. Тя го притеглила към себе си, целунала го по устните и наредила да сложат трапеза. Донесли трапеза от червено злато, обсипана с бисери и скъпоценни камъни, а върху нея — ястия най-отбрани. Нахранили се двамата. Неволниците донесли нови съдини от злато, сребро и кристал, различни цветя и ядки. Царицата наредила да дойдат и певци. Появили се десет неволници с различни музикални инструменти. Царицата напълнила чаша и отпила от нея, напълнила друга, подала я на цар Бадр Басим и той я изпил. Пили, що пили, а в това време неволниците пеели най-различни песни. Отпуснало се сърцето на царския син, забравил, че е чужд на това място, и си помислил: „Тази царица е хубава и щедра! Я да остана аз при нея — царството й е по-широко от моето, а и тя е по-хубава от царкиня Джаухара!“ Вечерта тя запалила светилниците и свещите, из въздуха се разнесъл аромат на благовония, легнала в ложето, наредила на неволниците да си ходят и поканила на Бадр Басим да легне при нея. Легнал той и прекарал една сладка нощ до съмване…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Бадр Басим и царица Лаб така живели цели четирийсет дни. Но посред нощ той се събудил и не я намерил до себе си. „Къде ли е отишла? Сигурно е слязла към градината!“, рекъл си той и излязъл навън. Покрай течащия поток видял бяла птица. Изведнъж към нея се спуснала огромна черна птица и започнала да я храни, както гълъбите се хранят един друг преди любов. После три пъти възкачила бялата. След малко бялата приела човешки образ и Бадр Басим видял, че това е царица Лаб. Разбрал, че черната птица е някой омагьосан мъж, в когото тя е влюбена, и за да може да се съвкупи с него, също приема образа на птица. Обхванала го ревност, разгневил й се. Върнал се и си легнал. След време тя се върнала и започнала да го целува. Той не промълвил нито дума. Тя се досетила, че е видял всичко. А той си свършил работата, която един мъж върши с една жена, и рекъл:

— Царице! Искам да ми позволиш да отида в дюкяна на чичо си! Домъчня ми за него — от четирийсет дни не съм го виждал!

— Иди, но не се бави, бързо се връщай! — рекла тя.

Яхнал Бадр Басим коня, отишъл в дюкяна на шейха, а той го прегърнал и запитал:

— Как си с тази жена?

Бадр Басим му разказал историята с птиците, шейхът го изслушал и му рекъл:

— Пази се от нея! Тези птици на дървото са били все млади чужденци, които тя е превръщала в птици! Черната птица бе един от нейните мамелюци! Обичаше го много, но когато той се загледал в някаква неволница, тя го омагьосала и го превърнала в черна птица! Всеки път, когато зажадува близост с него, тя самата се превръща в птица! Щом вече е разбрала, че знаеш тайната й, значи ще ти измисли някое зло! Но ти не се бой! Аз съм мюсюлманин, казвам се Абдуллах и няма по-голям магьосник от мене! Обаче използвам магиите само в краен случай, и то само за да разваля магиите на тази проклетница! А тя не може друго, освен да се бои от мене! Утре ела и ми разкажи какво ти е направила, защото тази вечер ще се опита да те погуби! После ще ти кажа какво да направиш, за да се спасиш от капана й.

Бадр Басим се върнал при царица Лаб. Тя го сложила до себе си, до насита яли, пили и ръцете си измили. Наредила да донесат вино и двамата пили до полунощ, наливала му чаша след чаша и го напила, накрая той изгубил ума и дума. Тогава го запитала:

— За бога, в името на божеството, в което вярваш, ще те питам нещо, пък ти честно ще отговориш! Онази вечер, когато видя всичко, ти ми се разгневи! Но аз, кълна се в огъня, светлината, тъмнината и горещината, те обикнах заради това още повече!

— Вярно е, разгневих ти се! — рекъл той.

Тя го зацелувала, сякаш наистина била влюбена, и той страстно я обладал. В полунощ тя станала от леглото. Бадр Басим се преструвал на заспал и я наблюдавал изпод клепачи какво ще прави. Тя извадила от една червена кесия нещо червено, изсипала го посред двореца и на това място бликнала река. Взела шепа ечемик, засяла го, поляла го с вода от тази река и той тутакси поникнал и изкласил. Събрала зърното, смляла го на брашно, скрила го в един ъгъл, легнала си до Бадр Басим и спала до сутринта. Когато се съмнало, той поискал да отиде при шейха и тя му разрешила…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Бадр Басим отишъл при шейха и му разказал какво бил видял. Той се разсмял и рекъл:

— За бога, тази магьосница ти е приготвила капан, но ти въобще не й обръщай внимание! — после измъкнал около ратл суик и рекъл: — Вземи това с тебе! Тя ще ти извади суик и ще ти рече: „Яж!“ Ти се престори, че го ядеш, а яж от твоя! Горко ти, ако хапнеш от нейния! Тогава магията й ще те победи! А иначе нищо лошо не ще може да ти стори! Като види, че нищо ти няма, тя ще се притесни и ще ти каже: „Аз само се пошегувах!“ Ще ти се покаже любезна, но всичко това ще бъде лицемерие и хитрост! Ти също се престори на влюбен и й кажи: „Господарке, хапни си и ти от този суик!“ Хапне ли, макар и трошила, грабни шепа вода, плисни я в лицето, викни й: „Излез от човешкия си образ!“ и я превърни в какъвто друг образ искаш! После ела при мене!

Бадр Басим се върнал в двореца.

— Здравей! Забави се, господарю мой! — възкликнала царица Лаб.

— Бях при чичо ми! Той ме почерпи с този суик!

— Аз имам по-добър суик! — казала тя. — Хапни от този!

Бадр Басим се престорил, че яде. Тя решила, че той е хапнал, грабнала шепа вода, пръснала го в лицето и викнала:

— Излез от този образ, нещастнико, и приеми образа на еднооко муле с отвратителен лик!

Но той си останал същият. Щом видяла, че не се е променил, тя скочила, целунала го по очите и възкликнала:

— Любими мой, аз само се пошегувах!

— За бога, убеден съм, че ме обичаш! — възкликнал той. — Хапни си ти пък сега от моя суик!

Взела тя една хапка, лапнала я и всичко в нея се разтресло. Грабнал той шепа вода, пръснал я в лицето и викнал:

— Излез от човешкия си образ и приеми лика на муле!

Така и станало. Сълзи потекли от очите й. Оставил я, върнал се при шейха и му разказал какво се случило. Извадил шейхът юзда и рекъл:

— Сложи й точно тази юзда!

Бадр Басим се върнал при мулето, опънал устата му с юздата, яхнал го и се върнал при шейх Абдуллах.

— Всевишният Аллах те наказа, проклетнице! — викнал той, после се обърнал към него: — Няма защо да стоиш в този град! Яхни я и карай, накъдето искаш! Дай я заедно с юздата на някого!

Бадр Басим тръгнал на път. След три дни и три нощи стигнал някакъв град. Насреща му вървяла възрастна жена. Тя погледнала мулето, заплакала и рекла:

— Това муле толкова прилича на мулето на сина ми, което умря! За бога, господине, продай ми го!

Тя много настоявала и молела, докато накрая той рекъл:

— Ще го продам, но само за хиляда динара!

Мислел си: „Откъде тази бедна старица ще намери хиляда динара?“ А тя взела, че извадила хиляда динара от пояса си. Тогава Басим й го продал. Тя снела юздата му, взела шепа вода, пръснала го и рекла:

— Дъще, излез от този си образ в предишния си лик!

Мулето трепнало и станало отново царица Лаб. Двете жени се прегърнали. Разбрал Бадр Басим, че старицата е майка на Лаб. Понечил да избяга, но тя свирнала високо и пред него се изправил ифрит като огромна планина. Старицата възседнала ифрита, сложила дъщеря си зад себе си, а Бадр Басим — пред себе си и ифритът полетял. И те отново се оказали в двореца на царица Лаб. Тя седнала на царския трон и креснала:

— Проклетнико, ти получи от мене всичко, което желаеше! Ще ти покажа аз, ще видиш какво ще направя с тебе и с този бакалин! — тя взела вода, пръснала го и викнала: — Излез от този си образ и влез в образа на грозна птица!

Бадр Басим потръпнал и начаса се превърнал в грозна птица. Царицата я затворила в кафез и не й давала нито да яде, нито да пие. Някаква неволница я съжалила и започнала да я храни, без царицата да знае. Един ден тя видяла, че господарката й се е разсеяла, отишла при шейха бакалин и му разказала за станалото.

— Когато й отнема града, ще те сложа за царица на мястото й! — рекъл той на неволницата. После свирнал с уста, пред него се появил четирикрил ифрит и старецът му наредил: — Отведи тази неволница в града на Джуланнар Бахрия! — после се обърнал към девойката: — Стигнеш ли там, съобщи им, че цар Бадр Басим е пленник на царица Лаб!

Не минал и час, когато ифритът кацнал на двореца на Джуланнар. Слязла неволницата от покрива на двореца, влязла при царица Джуланнар и й разказала какво се е случило със сина й. Тя заедно с майка си Фараша и брат си Салих събрала всички племена на морски джинове и войскари, защото, след като цар Самандал бил пленен, те вече се покорявали на тях. Полетели всички, спуснали се в града на магьосницата и ограбили двореца.

— Къде е синът ми? — обърнала се Джуланнар към неволницата. Тя взела кафеза на ръце, показала птицата в него и рекла:

— Ето, това е синът ти!

Царица Джуланнар го измъкнала от кафеза, взела го на ръце, напръскала го с вода и рекла:

— Излез от този си образ и се върни в предишния!

И още не била свършила, когато птицата трепнала и се превърнала в човек, какъвто бил преди…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царица Джуланнар прегърнала сина си и се разплакала. Тя извикала шейх Абдуллах, благодарила му за доброто, което бил направил, и го оженила за неволницата, която той бил изпратил да съобщи за съдбата на сина й. Направила го цар на този град и заселила там останалите живи мюсюлмани. Сбогували се с него и се върнали в града си. Всички поданици ги срещнали с радостни възгласи. А Бадр Басим рекъл на майка си:

— Майко, сега остава само да се оженя!

— Съгласна съм, синко! — казала Джуланнар. — Но почакай да потърсим коя от царските дъщери най ти е лика-прилика!

— Майко, я остави тази работа! — рекъл той. — Аз си харесвам само Джаухара, дъщерята на цар Самандал!

— Разбрах какво искаш! — отвърнала майката.

Изпратила тя да й доведат Самандал. Когато той видял, че Бадр Басим се насочва към него, скочил на крака. Царят поискал дъщеря му за жена и той отговорил:

— Тя е на услугите ти, твоя неволница в твоите ръце!

Цар Самандал пратил да доведат царкиня Джаухара. Щом зърнала баща си, тя се затичала към него и той й рекъл:

— Дъще, омъжвам те за мъдрия цар Бадр Басим, сина на царица Джуланнар Бахрия, най-хубавия, най-благороден, най-красив и най-личен мъж на нашето време! Той най ти е лика-прилика и ти си му лика-прилика!

— Не мога да не те послушам, татко! — рекла тя. — Да забравим времето на трудности. Занапред ще бъда най-покорната му неволница!

Довели кадии и свидетели и сключили брака на цар Бадр Басим с царкиня Джаухара. Вдигнали голяма сватба. Бадр Басим благодарил на цар Самандал и го върнал в страната му. И така си живели най-сладък живот, яли, пили и се веселили, докато не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва! Това е краят на приказката за тях и Аллах да прости всички!…

Приказка за Сейф ал-Мулук и Бадиат ал-Джамал

Разправят също, царю честити, че едно време, в стари времена, живял един цар на персите на име Мохамед бен Сабаик. Той бил владетел на страната Хорасан. Всяка година нападал страните на неверниците в Индия, Синд, Китай и страните отвъд реката. Бил справедлив, смел, благороден и щедър и обичал сладкодумните събеседници, разказите, стиховете, приказките, историите и беседите за делата на древните. Всеки, който знаел някаква странна история, му я разказвал, а той, ако останел доволен от разказа, му давал хиляда динара на ръка, качвал го на оседлан обязден жребец, обличал го с нови дрехи от главата до петите и го натоварвал с богати дарове. Пръснала се мълвата за този цар по света. Чул за нея един човек на име Хасан Търговеца, който бил човек благороден, щедър, учен и уважаван поет. И царят чул за него, пратил да го извикат и му казал:

— Искам от тебе да ми разкажеш една хубава история, каквато никога не съм чувал. Ако ми хареса, ще ти дам много земи заедно с крепостите им, ще те направя мой главен везир! Ако не ми допадне, ще ти отнема всичко, което имаш, и ще те изгоня от страната!

— Слушам и се подчинявам, царю! — отвърнал Хасан. — Обаче твоят поданик те моли да изчакаш година.

— Давам ти срок една година! — съгласил се царят, наредил да му дадат богата дреха и продължил: — За една година да подготвиш каквото се иска от тебе!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан се прибрал у дома. Там подбрал между мамелюците си петима, които умеели да четат и пишат, дал им по пет хиляди динара и рекъл:

— Изучил съм ви, за да ви използвам именно сега! Помогнете ми да изпълня царската воля! Всеки от вас да тръгне към някоя страна! Изслушайте учени, хора пишещи, благородници, знаещи чудни приказки и занимателни случки! Трябва да намерите приказката за Сейф ал-Мулук! Намерете ли я, платете колкото поискат за нея, в злато и сребро, дори хиляда динара да ви поискат, колкото имате давайте, колкото остане — ваше да бъде, само ми я донесете! — обърнал се към първия и му рекъл: — Ти иди из градовете на Индия и Синд! — на втория казал: — Ти иди из градовете на Персия и Китай! — на третия рекъл: — Ти иди из градовете и земите на Хорасан! — на четвъртия казал: — Ти иди из градовете и земите на Магриба! — а на петия заръчал:

— Ти иди из градовете и земите на Сирия и Египет! Ще отпътувате днес! Не пестете усилия, дори ако трябва, заложете живота си!

Мамелюците се простили с него и всеки тръгнал към отредените му земи. Първите четирима пътували, що пътували и след четири месеца се върнали с празни ръце и му съобщили, че нищо не са намерили.

А петият мамелюк пътувал, що пътувал, стигнал до Дамаск. Видял, че това е красив и укрепен град, с градини, в които растат плодоносни дървета и текат буйни реки. Останал там няколко дни, но никой не успял да го насочи. И тъкмо бил решил да отиде другаде, когато срещнал момък, който тичал, запретнал полите си.

— Накъде тичаш? — запитал мамелюкът.

— Тук има един почтен шейх! — отговорил момъкът. — Всеки ден по това време той сяда в креслото си и разказва чудни истории! Бързам да си заема място по-близо до него!

— Вземи ме със себе си!

— Тогава побързай!

Мамелюкът се затичал до него. Стигнали мястото, където шейхът разказвал на хората историите си. Седнал мамелюкът по-близо до него и внимателно се заслушал в разказа му. Когато слънцето залязло, шейхът спрял да говори и хората се пръснали. Тогава мамелюкът пристъпил към него и заговорил:

— Господин шейх, ти си човек добър и скромен, сладки са речите ти и аз искам да те помоля за нещо!

— Моли каквото искаш! — отговорил шейхът.

— Знаеш ли приказката за Сейф ал-Мулук?

— От кого си чул за нея? — стъписал се шейхът.

— Аз съм от далечна страна и съм тръгнал да търся тази история. Ако я имаш — колкото поискаш, толкова ще ти платя! И душата ми да поискаш — ще ти я дам, само не ми скършвай хатъра!

— Ще ти я кажа, но трябва да знаеш, че тази приказка не се разказва всекиму на път и кръстопът и аз не я давам всекиму! — рекъл шейхът. — Ще трябва да ми платиш за нея сто динара, тогава ще ти я дам, но при няколко условия!

— Давам ти сто динара! И още десет отгоре! И приемам всичките ти условия!

— Иди донеси златото и ще я имаш! — рекъл шейхът.

Мамелюкът отишъл в стаята си, взел сто и десет динара и ги сложил в кесия. Когато се съмнало, той отишъл при шейха, който седял пред портата си. Дал му парите. Шейхът ги взел, влязъл в къщата си, въвел и мамелюка вътре, сложил го в един ъгъл, подал му дивит, перо и хартия и казал:

— Ето в тази книга е разказът за Сейф ал-Мулук! Препиши го!

Седнал мамелюкът, взел подадената му книга, започнал да преписва приказката. Когато свършил, прочел написаното на шейха, той нанесъл поправки и рекъл:

— Синко, моите условия са, че не бива да разказваш тази приказка на път и кръстопът, на жени и наложници, на роби и глупаци, нито на хлапаци! Ще я четеш само на царе, емири и везири, на хора, които знаят и умеят да тълкуват!

Приел мамелюкът условията, целунал ръка на шейха, сбогувал се с него и потеглил по обратния път…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че радостта, която обхванала мамелюка, го карала да язди бързо и той скоро стигнал в страната си. От срока, който царят дал на Хасан Търговеца, били останали само десет дни. Мамелюкът дал на господаря си записа с приказката за Сейф ал-Мулук, а той го дарил с всички дрехи, които имал, десет буйни жребеца, десет камили, десет мулета, трима роби и двама мамелюци. Взел разказа, преписал го със собствения си почерк и тълкувания, отишъл при царя и му казал:

— Царю честити, донесох ти рядка и прекрасна приказка, предание, което никога не си чувал!

Царят събрал при себе си всички умни емири, уважавани учени, хора, владеещи перото и съчиняващи стихове, всички проницателни мъже. Седнал Хасан и прочел приказката пред него. Всички се чудили на нея и толкова я харесали, че обсипали Хасан със злато, сребро и скъпоценности. Царят наредил да му се даде една от най-великолепните му дрехи, дал му един голям град със земите и селата му и го направил първи везир. После наредил приказката да се препише в книга със златно мастило и когато душата го присвивала, той викал Търговеца да му я чете…

* * *

А в тази приказка се разказвало, че в стари времена в Египет живял цар на име Асим бен Сафуан. Бил великодушен, юначен, достоен и скромен, градовете му имали много калета. Везирът му се казвал Фарис бен Салих. Всички в страната се кланяли на слънцето и огъня, а не на всемогъщия Аллах. Живял дълго време този цар, остарял. Уморил се от величие, болести и старост, защото вече бил на сто и трийсет години, а си нямал нито мъжко, нито женско чедо. По тази причина денем и нощем живеел в скръб и страдание. Случвало се да седи на трона си, а наоколо се събирали емири, везири, пълководци и държавници, всеки водел със себе си по един-двама синове. Завиждал им царят, мислел си: „Всеки е щастлив с децата си, а аз си нямам чедо! Утре ще умра и ще оставя царство и трон, никой повече няма да си спомни за мене, няма да остане й следа от мене на този свят!“

Така той един ден заплакал, седнал на земята и заподсмърчал като дете. Когато везирът го видял така, отпратил всички. Останали само двамата. Везирът целунал земята пред нозете му и рекъл:

— Царю, аз съм ти като син и роб, нали ти ме въздигна! Ако не знам какво ти е на душата — кой друг ще знае? Кажи ми: от какво е тази скръб?

Вдигнал цар Асим глава, избърсал сълзите си и отвърнал:

— Везире, съветнико мой, остави ме със скръбта и мъката ми, не я добавяй към твоите грижи!

— Кажи ми, царю! — настоял везирът. — Каква е причината за този горък плач! Може тогава чрез мене бог да ти даде облекчение!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Асим рекъл на везира си:

— Везире, плача не за пари, не за коне, не за нещо такова! Вече съм стар, а нямам нито мъжко, нито женско чедо. Щом умра — ще се забрави името ми, чужди хора ще грабнат трона ми, никой никога повече няма да ме споменава!

— Царю честити! — рекъл везирът. — Аз съм по-възрастен от тебе с цели сто години и също нямам чедо, затова и аз денем и нощем тъгувам! Какво да правим с тебе двамата? Чувал съм за Сулейман, сина на Дауд, и че съществувал някакъв велик бог, който можел всичко! Да отида при него с дар, да му разкрия душата си, че да се помоли той на своя бог, дано дари всеки от нас с чедо!

Съгласил се царят. Везирът се приготвил за път, взел богати дарове и тръгнал към Сулейман, сина на Дауд. А през това време всевишният Аллах подсказал на Сулейман:

— Сулеймане, царят на Египет ти изпраща великия си везир с богати дарове! Проводи везира си да го посрещне! Той идва да те моли ти да ми се помолиш да се сдобият и двамата с чеда. Ти му кажи: „Царят ти те е пратил да молиш това и това! После му предложи да приеме моята вяра!“

Наредил Сулейман на везира си Асиф бен Барихия да посрещне везира на царя на Египет. Асиф тръгнал. Срещнал се с везира Фарис, оказал му голямо уважение, хранел него и дружината му на всяко място за почивка и все повтарял:

— Добре дошли, гости наши! Кажете ми от какво се нуждаете, за да го изпълним!

„Кой ли им е съобщил за пристигането ни?“, помислил си везирът Фарис и запитал:

— А кой ви каза за идването ни и че имаме нещо да молим?

— Сулейман, синът на Дауд! — отговорил Асиф.

— А кой го е казал на владетеля Сулейман?

— Богът на земята и небесата, на всички земни твари!

— Но ние се кланяме на слънцето и не познаваме вашия бог!

— Слушай, везире Фарис! — рекъл везирът Асиф. — Слънцето е само звезда, създадена от Всемогъщия и всемилостив бог! Изключено е то да бъде бог, защото понякога го има, понякога го няма! А нашия бог винаги го има и никога го няма. Той е всесилен!

Стигнали страната Саба. Наближили трона на Сулейман, който наредил войскари, поданици, джинове и всичко живо да се строят в редици от двете страни на пътя им. Строили се всички морски зверове, слонове, тигри и лъвове, наредили се вид по вид, род по род. Същото направили и джиновете, но така, че да не са в ужасните си образи. Птиците разперили крила над пътуващите, за да им пазят сянка, и се надпявали с разни песни на разни езици.

Така вървели, докато стигнали града. Настанили се в дома за почетни гости, после ги довели пред божия пророк Сулейман, мир нему! Щом влезли, те понечили да целунат земята пред нозете му, но той им забранил с думите:

— Човек може да коленичи на земята само пред Всемилостивия всевелик бог! Който иска да стои прав — нека си стои, нека никой да не коленичи само за да ми прави удоволствие!

Седнал везир Фарис, всеки се наместил в креслото си, поднесли подредени трапези, богати и бедни се нахранили до насита. После Сулейман заговорил на египетския везир:

— Ти си дошъл при мен, защото имаш нужда! И аз знам каква е тя! Царят на Египет, който те е пратил, се казва Асим! Той е вече болен и стар. Всевишният Аллах не му е дал нито мъжко, нито женско чедо и сега той ден и нощ скърби. Плаче и се вайка, а не знае, че само Всевишният бог може да му помогне! Така ли е?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ЧЕТИРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че везирът Фарис рекъл:

— О, пророк на Аллах! Всичко, което каза, е най-точната истина! Но когато аз разговарях с царя по тази работа, при нас нямаше никой! Кой ти го разказа?

— Разказа ми го моят бог, който знае всичко, което не виждат очите и което крият сърцата! — отговорил цар Сулейман.

— О, пророк на Аллаха! — възкликнал Фарис. — Значи това е единственият най-велик бог! Значи той може всичко!

И везирът Фарис веднага изразил желанието си да приеме исляма заедно с цялата си свита. Тогава Сулейман му рекъл:

— Ти носиш такива и такива дарове! Приемам дара на твоя цар и на свой ред го дарявам на тебе! Почини си, където са те настанили! Утре молбата ви ще бъде изпълнена!

На сутринта везирът отново застанал пред Сулейман, който му рекъл:

— Когато се върнеш при цар Асим бен Сафуан, идете двамата и се качете на еди-кое си дърво! Когато тъмнината застуди времето, слезте и ще видите да се измъкват две змии. Метнете стрели по тях и ги убийте! Отрежете една педя откъм главите и една педя — откъм опашките, отделете останалото месо, опечете го, вземете това печено месо и нахранете с него жените си! След това по волята на Всевишния те ще понесат в утробите си чедата ви!

Сулейман донесъл пръстен, меч и бохча с два халата в нея, обсипани със скъпоценни камъни, и казал:

— Везире Фарис! Когато децата ви пораснат и възмъжеят, дайте на всеки от тях по един от тези халати! Аллах чу молбата ви! Царят очаква денем и нощем благополучното ти завръщане!

Везирът Фарис се сбогувал със Сулейман и си тръгнал още същия ден. Пътувал бързо ден и нощ, стигнал до египетските земи. Царят отишъл да посрещне везира си. Фарис му съобщил, че работата е свършена изцяло. Изложил му и вярата на исляма. Царят приел тази вяра и рекъл:

— Почини си и ела да видим какво ще правим.

Везирът се прибрал, починал си, после двамата взели лъкове и стрели, качили се на посоченото дърво и зачакали мълчаливо, докато се стъмнило. Слезли и видели две змии, които се измъквали изпод корените на дървото. Метнали по една стрела и ги убили. Отсекли по педя откъм главите и по педя откъм опашките, хвърлили тези късове, останалото месо взели, върнали се в двореца, викнали готвача и му рекли:

— Сготви добре това месо, сложи го в два подноса и го донеси!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че готвачът сготвил месото, сложил го в два подноса и ги отнесъл на царя и везира. Взел царят единия, взел везирът втория и нахранили жените си. Вечерта спали с тях и по волята на Аллах същата нощ и двете понесли чеда. Три дни след това царят все се колебаел и размислял: „Да видим дали това е истина!“ Но ето че един ден жена му си седяла и детето помръднало в утробата й. Разбрала тя, че е бременна, огледала тялото си, изчервила се, извикала най-възрастната си слугиня и й рекла:

— Иди, намери царя, където и да е, и му кажи: „Царю честити, съобщавам ти, че бременността на жена ти вече си личи и детето мръдна в утробата й!“

Слугинята изскочила навън и съобщила на царя, че жена му е бременна. Той скочил на крака и й подарил всичко, което имал у себе си. В този миг при него влязъл везирът и рекъл:

— Царю честити! Седях си преди малко у дома. Влезе слугинята и ми съобщи, че жена ми е бременна, детето се е размърдало в утробата й и тя дори се изчервила. От радост съблякох всички дрехи от мене и ги дадох на слугинята, дадох й хиляда динара и я направих господарка на всички слуги!

— Везире! — рекъл цар Асим. — Щедрият всевишен Аллах обърна лице към нас, защото сме приели неговата права вяра! Излез и пусни от затворите всички, които са извършили престъпления или са длъжници! Хората да не плащат данък следващите три години! В центъра на града край някоя висока стена приготви голяма кухня! Нареди на готвачите да сготвят най-различни ястия! Там трябва да има непрекъснато за ядене, денем и нощем! Всички, които са в града, да ядат, да пият и да носят по домовете си за челядта си.

Везирът направил всичко, което му наредил царят. Градът бил пищно украсен, всички облекли най-хубави дрехи и започнали да ядат, да пият, да играят и да се веселят. Веселбите продължили до нощта, когато определеният за бременността срок изтекъл и царицата усетила тласъка от утробата си.

Наредил царят да се съберат всички учени, звездобройци, хора на перото, военачалници, астролози, писари и хора уважавани. Седнали и зачакали под прозорците му — когато той хвърлел бисер от короната си, това щяло да е знак за астролозите. В това време царицата родила момче като лунен къс при пълнолуние. Царят хвърлил бисер от короната си, астролозите направили сметка на звездите, уточнили датата и часа на раждането, прелистили свитъците, целунали земята пред царя и му съобщили, че новороденото в този ден ще бъде щастливо в детството си, но в началото на младостта щяло да му се случи нещо, което те се бояли да му съобщят.

— Говорете и от нищо не се бойте! — разпоредил царят.

— Царю! — рекли те. — Това момче ще напусне родната земя, ще пътува по чужбина, ще потъва в морето, ще се срещне с трудности, но накрая ще ги преодолее и ще прекара остатъка от живота си в охолство, ще притежава земи и роби, в ръцете му ще са съдбите на цели държави!

Изслушал царят астролозите и рекъл:

— Ние не знаем какво е предопределил Аллах на рабите си! Добро ли е то, зло ли е — ще се случи! Пък дотогава можем да намерим и някой изход!

Наградил ги богато и всички се пръснали. И точно тогава везирът Фарис притичал радостен и възкликнал:

— Царю, блага вест! Жена ми преди малко роди момче!

— Доведи го тук, везире! — разпоредил се царят. — Нека двете деца отраснат заедно в двореца ми! Нека твоята съпруга дойде при моята, за да отглеждат заедно синовете ни!

Довел везирът жена си с новороденото момче. Предали децата на гледачки и кърмачки. На седмия ден те ги довели при цар Асим и запитали:

— Какви имена ще им дадете?

— Наречете сина ми Сейф ал-Мулук на името на дядо ми, а сина на везира наречете Саид! — после ги наградил и рекъл: — Гледайте ги и добре ги възпитавайте!

Хранили ги кърмачките, грижили се за тях бавачки и гледачки, докато двете момчета станали петгодишни. Тогава царят ги предал на факих в книгохранилището, където до десетгодишна възраст се учили на четене и писане. После ги предал на учители по езда и стрелба с лък и копие, игра с топка и други рицарски забавления, докато станали петнайсетгодишни. Двамата станали майстори във всички изкуства, всеки можел да победи хиляда юнаци и сам да се бие вместо хиляда юнаци. Когато станали двайсетгодишни, царят повикал насаме везира си Фарис и му рекъл:

— Везире, аз съм вече грохнал старец! Искам да се усамотя, а царството и властта да предам на Сейф ал-Мулук! Той е вече прекрасен момък, силен воин, мъж умен, учен и скромен! Какво ще кажеш?

— Твоето намерение е благородно! — отговорил везирът. — Ако ти направиш това, и аз ще направя същото и синът ми Саид ще стане негов везир, защото е добър момък, притежава ум и знания!

— Напиши писма! — разпоредил се цар Асим. — Разпрати ги до всички страни и земи, крепости и калета, които са под моята повеля, и нареди на първенците им да се съберат на мегдана!

Везирът Фарис написал писмата. Дошли на мегдана емири, управители на земи и селища. Събрал се народът и царят наредил да разпънат трапези. Всички яли, пили и го възхвалявали. Вдигнали софрите и той заговорил:

— Вие, емири, държавници, сановници големи и малки, които сте се събрали тук, нали знаете, че това царство ми е по наследство от деди и прадеди?

— Да, царю, всички знаем това! — отговорили хората.

— И аз, и вие, всички се кланяхме на слънцето и луната! Всевишният Аллах ни спусна вярата си, той ни спаси от тъмнината и ни даде светлината! Пред вас е синът ми Сейф ал-Мулук! Познавате го като праведен и добър момък! Искам да му предам царството си, да го направя ваш цар на мое място, а аз да се усамотя в някоя малка джамия и там да се моля на Всевишния!

Изправили се всички, целунали земята пред него и рекли:

— Царю, пазителю наш! Ние сме раби божии и всинца сме под твоята власт! Доволни сме от повелята ти за сина ти Сейф ал-Мулук! Приемаме я и й се радваме!

Цар Асим бен Сафуан, сложил сина си на големия трон, снел короната от главата си, сложил я на неговата, стегнал кръста му с царски пояс и седнал в креслото до големия трон на сина си. Всички целунали земята пред новия цар и заговорили:

— Той е най-достоен и най-подходящ за царщината!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че в следващия миг се изправил везирът Фарис, целунал земята пред новия цар и рекъл:

— Вие, емири и държавни сановници, знаете, че карам везирството си от дълги години, още преди цар Асим бен Сафуан да поеме царството! Сега той се отказа от царството и възкачи на трона своя син! Аз пък се отказвам от везирството в полза на моя син Саид! Той е умен и умел! Какво ще кажете?

— Няма по-подходящ за везир на цар Сейф ал-Мулук от сина ти Саид! — рекли хората. — Те двамата са си лика-прилика!

Везирът Фарис снел чалмата си на везир, сложил я на главата на сина си Саид и поставил пред него везирския си дивит. Цар Асим и везирът Фарис написали нови повели със знака на Сейф ал-Мулук и знака на везира Саид. Асим извикал хазнадаря и му наредил да донесе печата му, меча, бохчата и пръстена, а после рекъл:

— Елате, деца! Нека всеки от вас си вземе по някой дар!

Протегнал ръка Сейф ал-Мулук и взел бохчата и печата. Протегнал ръка Саид и взел меча и пръстена.

Сейф ал-Мулук не отворил бохчата веднага, а я оставил върху постелята, където спял заедно с везира си — те били свикнали да спят заедно. По едно време се събудил, видял бохчата и си рекъл: „Я да видя какво има вътре, нали ми е дар от царя!“ Взел я, влязъл в книгохранилището и там я отворил. И що да види — кафтан, тъкан от джинове! Разтворил го и на хастара откъм гърба видял образа на девойка с необикновена красота, обшит със златни нишки. Щом го зърнал момъкът, изгубил ума и дума.

По едно време се събудил и везирът Саид, видял, че Сейф ал-Мулук го няма и че свети само една свещ. Обиколил двореца, докато стигнал до книгохранилището, видял го как горчиво плаче, и го запитал:

— Защо плачеш, братко? Какво ти се е случило!

Не отговорил Сейф ал-Мулук, дори глава не повдигнал, а заплакал още по-горчиво. Когато го видял на този хал, Саид рекъл:

— Аз съм твой везир и брат! Израснали сме заедно! Ако не споделиш тайната си с мен, с кого ще я споделиш?

Сейф ал-Мулук нито дума не проронвал. Изплашил се Саид, излязъл навън, взел меча си, върнал се в книгохранилището, допрял острието до гърдите си и му викнал:

— Пази се, братко! Ако не ми кажеш какво ти се е случило, аз ей сега ще погубя душата си, за да не те гледам как се мъчиш!

Едва тогава Сейф ал-Мулук вдигнал глава и му казал:

— Братко, срам ме е да споделя какво ми се случи!

— Моля те в името на Аллаха, кажи ми какво ти се е случило, не се срамувай от мене!

— Ела, погледни този образ! — казал Сейф ал-Мулук.

Саид погледнал образа, гледал го известно време и забелязал, че по кенара на картината е написано с извезани бисери: „Това е образът на Бадиат ал-Джамал, дъщеря на Шамах бен Шахиал, един от царете на правоверните джинове, които са слезли в Бабел и живеят в градината на Арам бен Ад ал-Акбар“…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Саид казал:

— Братко! Щом жената, изобразена тук, е жива и се казва Бадиат ал-Джамал, значи тя е на този свят! Аз ще я потърся и ще я поискам за твоя съпруга! Хората в този град са под повелята ти! Извикай търговците, извикай керванджиите, всички, които пътуват надлъж и нашир, и ги разпитай за този град! Пък дано някой ни покаже накъде се намира тази градина на Арам!

Когато диванът се събрал, цар Сейф ал-Мулук рекъл на Саид:

— Излез пред тях и им кажи: „Царят не е добре, не спа добре през нощта и е изморен!“

Отишъл везирът Саид и съобщил какво му е рекъл царят. Цар Асим чул това, извикал лечители и звездобройци и влязъл при сина си. Те го прегледали и му предписали лекове да пие. Но болестта продължила цели три месеца. Разгневил се цар Асим на лечителите и им креснал:

— Горко ви, кучета! Всички сте безсилни да излекувате сина ми! Ако не го изцерите веднага, всички ви ще избия начаса!

— Царю честити! — заговорил най-главният лечител. — Ние не жалим сили да излекуваме болката му! Но той носи болест, пред която сме безсилни! Твоят син е обикнал жена, до която няма път за стигане!

— Откъде знаете това? — възкликнал гневно царят.

— А ти запитай везира Саид!

Скочил цар Асим и викнал Саид:

— Кажи ми истината за болестта на брат си!

— Синът ти е влюбен в дъщерята на един от царете на джиновете! Той видя образа й върху кафтана в бохчата, която ти е подарил Сулейман!

Влязъл цар Асим при сина си и му рекъл:

— Какво се е случило, синко? Защо не си ми казал нищо?

— Неудобно ми беше, татко! — отговорил той. — Но сега, след като знаеш, кажи какво ще направиш, за да се излекувам!

— Какво да измисля? — запитал се царят. — Ако бе дъщеря на човешки същества, щях да намеря начин да стигнем до нея! Но тя е дъщеря на царя на джиновете! Хората там нищо не могат! Само цар Сулейман бен Дауд може! Но ти, синко, стани, иди на лов, весели се! Аз ще ти доведа сто моми, все царски дъщери! Нямаш нужда от дъщери на джинове, с които не можем да се бием, пък не са и от нашето племе!

— Не мога да я оставя. Друга не искам! — настоял синът.

— И какво ще правим тогава, синко?

— Събери тук всички търговци, които пътуват и странстват по света! Нека ги разпитаме за това-онова! Може Аллах да ни насочи към този град Бабел и към градината на Арам!

Наредил цар Асим да се съберат при него всички търговци от града, всички пришълци и морски капитани. Събрали се те и той ги запитал къде е град Бабел, къде са земите му и градината на Арам. Никой не знаел нищо.

— Царю честити, ако искаш да узнаеш това, трябва да се отиде към страната Китай. Там има големи градове и може някой в тях да знае къде е онова, което търсиш! — казал един търговец.

— Татко! — казал Сейф ал-Мулук. — Никой не е в състояние да я търси така, както бих го направил аз! Какво ще й е на страната, ако ми разрешиш да попътувам? Ако чуя вест за нея — ще постигна, което искам, а ако не науча нищо, пътуването ще ме поотпусне!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Асим му приготвил четирийсет кораба и двайсет хиляди мамелюци и му дал всичко за из път. Пътували, що пътували и стигнали до Китай.

Цар Сейф ал-Мулук слязъл на морския бряг и влязъл в града. Разпънали шатрите. Посрещнал го царят на Китай Магуфур шах и рекъл:

— Тук само нужда те е довела и тя те тревожи! Кажи какво искаш, и ще го изпълня?

— Царю! — отговорил Сейф ал-Мулук. — Видях лика на Бадиат ал-Джамал и искам да я взема за жена!

— И какво искаш от мене сега, Сейф ал-Мулук?

— Искам да събереш всички, които обичат да бродят по разни страни, за да ги разпитам за онази, която носи този лик, пък може някой да ми каже нещо за нея!

Наредил цар Магуфур да съберат всички странници и пътешественици — доста хора се насъбрали пред него. Сейф ал-Мулук ги разпитал за град Бабел и за градината на Арам, но никой не му отговорил. После един от морските капитани рекъл:

— Царю! Ако искаш да узнаеш нещо за този град и тази градина, трябва да отидеш към островната Индия!

Сейф ал-Мулук наредил да подготвят корабите, хората му се качили на тях и той се сбогувал с Магуфур шах. Четири месеца пътували по морето, добри ветрове ги носели. Но се случило така, че един ден духнал силен вятър, вълните ги заудряли от всички страни, разбунтувало се морето, блъснало корабите един в друг, те се изпотрошили, всички се издавили, само Сейф ал-Мулук с няколко мамелюци се спасил на една лодка. Постепенно вятърът утихнал и изгряло слънце. Отворил царят очи и видял само небе и вода и себе си с няколко души в малката лодка.

— Къде са корабите? — запитал той. — Къде е брат ми Саид?

— Царю честити! — отговорили мамелюците. — Всички потънаха и станаха храна на рибите!

Сейф ал-Мулук понечил сам да скочи в морето, но мамелюците го спрели:

— Царю, каква ще ти е ползата от това? Ако бе слушал баща си, това нямаше да ти се случи! Но всичко е било предопределено! Когато ти се роди, звездобройците предрекоха на баща ти, че синът му ще се сблъска с много препятствия! Значи не ни остава нищо друго, освен да чакаме, докато Аллах не ни измъкне от бедата!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Сейф ал-Мулук възкликнал:

— „Няма сила и воля освен у всевишния Аллах!“ Няма измъкване, няма бягство от присъдата на Аллах! — после въздъхнал и произнесъл следните стихове:

Обърках се — Всевишният един не се обърква!

Той ме дари с тревоги, душата ми изтърка!

        Аз ще търпя — търпението му докрая да позная!

        Повелята му всемогъща докрая да изтрая!

Че няма начин друг от таз беда да ме измъкне!

Оставям се на Онзи, който държи делата ни и пътя!

А лодката ги носела с вълните и ветровете ден и нощ, много дълго време, докато накрая храната им се свършила, те започнали да губят разсъдък гладни, жадни и разтревожени.

Тогава пред тях се появил друг остров, на който се издигала висока планина. Изкачили се и се намерили в гора с много дървета. Били гладни и започнали да ядат плодовете им. Не усетили кога измежду дърветата изпълзели същества с ужасни образи, всяко голямо по петдесет стъпки, а зъбите им стърчали от устата като слонски бивни. Те притичали към Сейф ал-Мулук и дружината му, грабнали ги, изправили ги пред царя си и му рекли:

— Уловихме тези птички в клоните на дърветата!

Царят бил гладен, грабнал двама мамелюци, заклал ги и ги изял…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато видял какво станало, Сейф ал-Мулук се изплашил за живота си, заплакал и казал следния куплет:

След спорове и ласки с близки хора

   днес хиляди беди връз мен се сринаха

от най-различен вид!… Жестока мора!

   Хвала на теб, Аллах — все пак са само хиляди!

— Тези птички имат хубави гласове и песни! — рекъл царят. — Харесаха ми трелите им! Я ги поставете в клетки!

Затворили всички в клетки, които закачили над главата на царя. Така те били затворени, там ги хранели и поели, а те ту плачели, ту се смеели, ту си приказвали, ту мълчали. Така известно време царят се услаждал от гласовете им.

Този цар имал дъщеря, женена на друг остров. Чула тя, че баща й има птици с хубави гласове, и изпратила няколко души при него с молба да й подари някоя. Баща й изпратил четири кафеза — Сейф ал-Мулук с още трима мамелюци. Тя наредила да ги окачат на ченгел над главата й. Сейф ал-Мулук заоплаквал душата си, а с него оплаквали душите си и тримата мамелюци. Те плачели, а царската дъщеря си мислела, че пеят. Но един ден забелязала, че в клетките има хора, и наредила те да й носят вода и дърва. Хората в града продължавали да ги смятат за птици от царската градина и никой не смеел да им стори зло. А тя била убедена, че за тях спасение от този остров няма. Започнали те да се губят по ден, по два, въртели се из острова, събирали дърва по разните му краища и ги носели в кухнята й. Така продължило девет години.

Случило се веднъж Сейф ал-Мулук да седне с мамелюците си на морския бряг и те заговорили.

— Докога ще се мъчим, царю честити? — рекли мамелюците.

— Братя! — заговорил той. — Нека избягаме нанякъде, че да се избавим от тази мъка!

— А къде ще избягаме от този остров? Където и да отидем — те ще ни намерят!

— Аз измислих нещо! — рекъл той. — Да отсечем няколко от тези дълги дървета! От кората им ще усучем въжета, ще вържем стволовете един за друг, ще построим сал, ще го пуснем във водата, ще го натоварим с плодове, ще издяламе гребла, ще се качим на него и после — дано Аллах ни даде попътен вятър, който да ни отнесе към страната Индия!

Начаса започнали да секат дървета и да строят сал. Така работили цял месец. Всеки ден привечер събирали по малко дърва и носели в кухнята на царската дъщеря — през останалата част на деня работели над сала си, докато накрая го направили…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Сейф ал-Мулук и мамелюците спуснали сала си в морето, натоварили го с плодове, качили се на него и отплавали. Пътували четири месеца, без да знаят накъде. Свършили им се храната и водата, настъпили тежък глад и люта жажда. Изведнъж морето се разпенило и побеляло, надигнали се високи вълни и от него се появил огромен крокодил. Той протегнал лапа, дръпнал един от мамелюците и начаса го излапал. Един ден пред тях се появила висока планина, стръмна, забита в небесата. Зарадвали й се, подкарали нататък — оказало се, че е остров. Забързали към него и радостно очаквали да слязат на сушата. И докато чакали така, морето се разпенило, крокодилът пак показал глава, протегнал лапа и хванал още един мамелюк, а после и последния. Сейф ал-Мулук останал сам. Стигнал до острова и с мъка се изкачил на планината. Видял гора. Тръгнал под дърветата й и започнал да къса и да яде плодове. Зърнал в клоните на дърветата двайсетина огромни маймуни, които го заобиколили от всички страни. Една му направила знак да я последва и той тръгнал след нея.

Стигнали до крепост с високи стени, подредена със скъпа уредба, навсякъде — скъпоценни камъни и метали, каквито езикът не може да опише. Вътре видял момък, тънък като вейка и много висок. Сейф ал-Мулук му се зарадвал — все пак това било единственото човешко същество в тази крепост! А момъкът го запитал:

— Как се казваш? От коя страна си? Как стигна дотук?

— За бога, не съм дошъл тук по своя воля! — възкликнал Сейф ал-Мулук! — Не насам се бях запътил! Нося се от място на място и не стигам до онова, което търся! — и му разказал всичко, което му се било случило.

— Царски сине! — рекъл момъкът. — Достатъчно си се мъчил по чужди земи! Остани при мене — ще си другаруваме, докато умра, и тогава тук ти ще станеш цар! За този остров никой нищо не знае! Тези маймуни могат да ти доставят всичко, което поискаш!

— Братко! — рекъл Сейф ал-Мулук. — Не мога да остана където и да е, без да съм постигнал целта си, дори да се наложи целия свят да пребродя!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато се съмнало, момъкът разбудил Сейф ал-Мулук и му рекъл:

— Погледни през този прозорец!

Сейф ал-Мулук видял, че маймуни са изпълнили целия двор и равнината зад него, само Всевишният знае колко били те!

— Тези маймуни са толкова много! — рекъл той. — Защо са се събрали тук по това време?

— Такъв им е обичаят! — отговорил момъкът. — Тук са всички маймуни от острова, някои са вървели два-три дни! Идват тук всяка събота, чакат да се събудя и да покажа главата си през прозореца! Щом ме видят, целуват земята и после всеки отива да си върши работата!

Той показал главата си през прозореца. Маймуните целунали земята пред него и се разотишли.

Сейф ал-Мулук останал при момъка цял месец, а после се сбогувал и тръгнал на път. Момъкът наредил на стотина маймуни да го придружат. Те го извели на суша и се върнали.

Вървял, що вървял Сейф ал-Мулук самичък из планини и хълмове, равнини и пустини, един ден гладен, друг — сит, един ден ядял трева, друг — плодове. Започнал да съжалява, че бил напуснал онзи момък. Решил да се върне при него, но точно тогава забелязал нещо черно да се издига в далечината и си рекъл: „Тук черна страна ли е, що ли?“ Пристъпил по-близо и видял, че е дворец — със здрава и висока направа. А това бил дворец, строен от Яфет, сина на Нух! Сейф ал-Мулук си рекъл: „Какво ли има в този дворец? Тук хора ли живеят? Или джинове?“ Не видял никой да влиза или да излиза, престрашил се, прекрачил в двореца и попаднал пред врата, покрита със завеса. Повдигнал завесата и се озовал в широк вътрешен двор, застлан с копринени килими, посред него — златен трон, а на трона — девойка, като невеста в деня на сватбата си. Пред нея — четирийсет трапези със съдини от злато и сребро, всички с най-отбрани ястия. Сейф ал-Мулук я поздравил, тя отговорила на поздрава му и запитала:

— Ти човешко същество ли си или джин?

— Човек съм! — отговорил той. — Цар съм, син на цар!

— Хапни, а после ми разкажи историята си! — помолила тя.

Сейф ал-Мулук бил гладен и хапнал от всички ястия, измил ръцете си и седнал пред девойката.

— Кой си ти? — запитала тя. — Откъде си дошъл?

— Първо ти ми разкажи за себе си! — настоял той на свой ред. — Защо седиш сама на това място?

— Аз се казвам Даулат Хатун — отговорила тя. — Дъщеря съм на царя на Индия Тадж ал-Мулук. Той живее в град Сарандиб и притежава голяма и красива градина! Посред нея има просторно езеро. Един ден влязох с неволниците си в тази градина и започнахме да играем и да се забавляваме. Не усетих как връз мене се спусна нещо като облак, грабна ме, понесе ме между небето и земята и ме свали в този дворец, после се претърколи и се превърна в прекрасен момък в цъфтяща младост и прекрасни дрехи, който ми заговори: „Аз съм синът на Синия цар на джиновете! Баща ми живее в Бронзовия дворец. Случи ми се да мина над тебе, спуснах се и те грабнах! Доведох те в този здраво граден дворец, той е моят дом! Никой не стига до него, нито човек, нито джин! Разстоянието до Индия е сто и двайсет години път! Живей тук и от нищо не се бой!“ После ми донесе тази трапеза, постелките и килимите. А сега ми разкажи своята история!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Сейф ал-Мулук разказал историята си. Когато стигнал до Бадиат ал-Джамал, очите на девойката се напълнили с обилни сълзи и тя възкликнала:

— Как мисля за теб, Бадиат ал-Джамал! Ах, колко време мина! Спомняш ли си за мене? Питаш ли се къде е изчезнала сестра ти Даулат Хатун?

— Даулат Хатун — заговорил Сейф ал-Мулук. — Ти си човешко същество, а тя е джин — защо я наричаш сестра?

— Тя е моя млечна сестра! Когато майка ми е била бременна с мене, родилните болки я хванали тъкмо когато се разхождала в градината. Майката на Бадиат ал-Джамал била по това време там и помогнала, когато съм се раждала! Точно тогава и на нея й дошли родилните болки и тя родила Бадиат ал-Джамал. Майка ми я поканила при себе си с дъщеричката и. И понеже майката на Бадиат ал-Джамал била нещо болна, майка ми два месеца кърмила и двете ни. После тя се върнала в страната си, като дала нещо на майка ми и й рекла: „Ако имаш някаква нужда, аз ще дойда при тебе в тази градина!“ Всяка година Бадиат ал-Джамал идваше с майка си в градината и после се връщаше в страната си. Ако аз, момко, бях сега с майка си, двете щяхме да измислим нещо! Но аз съм тук и тя не знае нищо за мене! Какво да правя?

— Тръгвай с мене! — възкликнал Сейф ал-Мулук. — Ще избягаме и ще вървим, накъдето ни посочи всевишният Аллах!

— Не мога! — отговорила девойката. — За бога, дори да избягаме на година път, този проклетник ще ни настигне и ще ни погуби! Можеш да го убиеш само ако убиеш душата му!

— Къде се намира душата му? — запитал Сейф ал-Мулук.

— И аз съм го питала много пъти — отговорила девойката, — но той все не ми разкриваше мястото й! Един ден настоях, а той се разгневи и викна: „Колко пъти ще ме разпитваш за душата ми?“ А аз му рекох: „Аз нямам друг освен тебе и Аллах! Щом не пазя душата ти, как бих живяла?“ Тогава той ми каза: „Когато съм се родил, звездобройците предрекли, че душата ми ще загине от ръката на един човешки царски син! Аз я сложих в гушата на една птичка, затворих птичката в кутийка, насложих една в друга седем кутии, последните скрих в седем сандъка, тях пъхнах в мраморен саркофаг и го пуснах на дъното на това море, далеч от земите на хората! Никой човек не може да стигне до него! Ти не го казвай на никого — нека това бъде само наша тайна!“ Тогава му казах: „Че на кого мога да я разкрия? Дори да се знае мястото — кой човек би могъл да я измъкне?“ А той каза: „Ако някой, който носи пръстен от Сулейман бен Дауд, се появи тук, допре с ръката, носеща този пръстен, повърхността на морето и каже: «В името на имената, записани върху този пръстен, нека излезе душата на еди-кой си!» — саркофагът ще изплува. Тогава този човек ще разтроши сандъците и кутиите, пък когато се покаже птичката, той ще я удуши и аз ще умра!“

— Аз съм този царски син! — рекъл Сейф ал-Мулук. — Ето го и пръстена на Сулейман бен Дауд! Хайде да отидем на морския бряг и да видим дали думите му са истински!

Двамата тръгнали към морето. Сейф ал-Мулук влязъл до кръста във водата, докоснал я с пръстена и рекъл:

— В името на имената и заклинанията, начертани върху този пръстен, нека излезе душата на Хатим, син на Синия цар!

Развълнувало се морето, изплувал саркофагът, грабнал го Сейф ал-Мулук, ударил го с камък и го строшил, после счупил сандъците и кутиите и измъкнал птичето от последната кутийка. Точно тогава се появил грамаден облак, нещо черно летяло и викало:

— Остави ме, царски сине, ще те отведа, където искаш!

— Джинът идва! — викнала Даулат Хатун. — Убий птичката, преди този проклетник да е влязъл в двореца!

Стиснал Сейф ал-Мулук птичката в пръстите си и я удушил. Джинът паднал и се превърнал в купчина черна пепел.

— Отървахме се от този проклетник! — възкликнала Даулат Хатун. — А сега какво ще правим?

— Аллах ще ни помогне да се спасим! — отговорил той.

Измъкнал десетина врати от двореца, а те били от сандалово и алоево дърво, със златни и сребърни гвоздеи. Събрал въжета от шнуровете от коприна и ибришим, завързал вратите една с друга, довлякъл ги до морето, спуснал ги така, че те станали сал, и го вързал за брега. Върнали се и го натоварили със съдини от злато, сребро и скъпоценни камъни и въобще с всичко, което на тегло е леко, но е скъпо и се носи далеко. Издялали две дъски като гребла, отвързали въжетата и оставили сала да ги носи по морските ширини.

Пътували, що пътували цели четири месеца, докато храната и водата им се свършили. Една нощ салът се насочил към някаква суша, влязъл в неизвестен пристан, пълен с кораби. Радостен, Сейф ал-Мулук скочил на крака и викнал на един капитан:

— Братко, как се нарича този град?

— Ама че си кривоглед бе, голобрадко! — викнал капитанът. — Щом не го познаваш, как си стигнал дотук?

— Аз съм чужд за тези земи! — отговорил Сейф ал-Мулук. — Бях на един търговски кораб, но той потъна заедно с всички на него!

— Това е град Амария, пристанът се нарича Камин ал-Бахрейн!

— Хвала на Аллаха! — възкликнала Даулат Хатун. — Царят на този град ми е чичо, брат е на баща ми, и се казва Али ал-Мулук! Запитай го дали царят тук носи това име!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ПЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Сейф ал-Мулук запитал капитана, а той отговорил гневно:

— А казваш, че през живота си не си идвал тук и си бил чужденец! Кой ти каза името на царя от този град?

Даулат Хатун още повече се зарадвала, защото познала и гласа на капитана. Той се казвал Муейн ад-Дин и бил един от военачалниците на баща й — още когато тя се изгубила, бил излязъл по море да я търси, не я намерил и се въртял насам-натам, докато стигнал града на чичо й.

— А ти му кажи сега! — рекла тя. — „Капитане Муейн ад-Дин, ела да поговориш с господарката си!“

Сейф ал-Мулук казал каквото му наредила тя, а капитанът много се разгневил и креснал:

— Кой си ти, куче такова? Откъде знаеш името ми? Откъде ме познаваш? — после се обърнал към един от моряците си: — Я ми подай една палмова тояга да ида при този проклетник и да му счупя главата! — грабнал тоягата, тръгнал да скочи на сала, но се вторачил и видял седналата Даулат Хатун. — Коя е тази с тебе?

— Една девойка на име Даулат Хатун!

Капитанът изоставил сала и двамата в него, затичал се към града, влязъл в царския дворец, целунал земята пред нозете на царя и рекъл:

— Царю, нося добра вест! Братовата ти щерка е дошла в града ти жива и здрава! Тя е в пристана на един сал заедно с някакъв момък.

Царят пратил да доведат племенницата му. Тя дошла заедно със Сейф ал-Мулук. После проводил пратеници при брат си да му съобщят, че дъщеря му се е намерила жива и здрава. Когато пратениците пристигнали при цар Тадж ал-Мулук, бащата на Даулат Хатун, той начаса се приготвил, събрал войскари и тръгнал на път. Стигнал при брат си Али ал-Мулук, срещнал се там с дъщеря си Даулат Хатун. После я взел заедно със Сейф ал-Мулук и отпътувал за град Сарандиб. Там той му оказал голяма почит и му рекъл:

— Ти направи голямо добро на мене и на дъщеря ми! Не мога да ти се отплатя на този свят! Искам да седнеш на моя престол и да управляваш страната Индия! Дарявам ти царството си, трона си, хазната си, слугите си — нека всичко това ти бъде в дар!

Сейф ал-Мулук целунал земята пред него и рекъл:

— Царю честити, приемам всичко и ти го връщам като дар от мене! Не желая нито царство, нито султанство, искам само всевишният Аллах да ме отведе до онова, което търся!

— Хазните ми са твои, Сейф ал-Мулук! — рекъл царят. — Каквото искаш от тях — вземи го, без да искаш разрешението ми!

— Не мога да деля с тебе нито парите ти, нито царството ти, преди да постигна целта си! — възкликнал Сейф ал-Мулук. — Искам само да разгледам този град, да се разходя по неговите улици и пазарища!

Тадж ал-Мулук наредил да му докарат най-хубавия жребец, Яхнал го той, минал по улиците и зърнал момък само по халат, който продавал себе си в робство за петнайсет динара. Сторило му се, че прилича на побратима му Саид. А това наистина бил той, само че от дългите странствания и мъките по пътищата се бил съвсем променил. Сейф ал-Мулук не го познал веднага, но наредил:

— Отведете този момък в двореца, искам да го поразпитам!

А войниците си помислили, че наредил да го отведат в затвора. „Сигурно е негов избягал мамелюк!“, рекли си те, хванали момъка, отвели го в затвора, вързали го и го оставили там.

Върнал се Сейф ал-Мулук в двореца, но забравил за Саид. Случило се един ден все пак да си спомни за него и запитал мамелюците, които го придружавали:

— Къде е младежът, който ви наредих да отведете в двореца?

— Та нали ти ни каза да го отведем в затвора!

— Такова нещо не съм ви казвал! — възкликнал той. — Казах ви да го отведете в двореца, където живея аз!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Сейф ал-Мулук изпратил да му доведат Саид.

— От коя страна си, момко? — запитал той.

— От Египет съм! — отговорил момъкът. — Казвам се Саид и съм син на везира Фарис!

Сейф ал-Мулук скочил от креслото си, прегърнал го, заплакал силно от радост и възкликнал:

— Хвала на Аллаха, братко Саид, че бях жив да те видя! Аз съм Сейф ал-Мулук, синът на цар Асим!

Саид познал своя побратим, двамата се прегърнали и се разплакали. Сейф ал-Мулук наредил да го отведат в хамама, там го изкъпали и го облекли в богати дрехи. Сложили го да седне на кресло до него и Саид заразказвал:

* * *

Братко Сейф ал-Мулук! Когато корабът ни потъна, потънаха и мамелюците! Заедно с няколко мамелюци се хванах за някаква греда. Цял месец ни носи морето, а после ни изхвърли на някакъв остров! Излязохме сред дърветата и хапнахме от плодовете им! Не забелязахме кога между нас се появиха брадати ифрити! Те ни възседнаха и наредиха:

— Вървете, от днес ще сте наши магарета!

— Онзи, който бе на гърба ми, стисна с крак шията ми. Едва не умрях! Ритна ме с другия си крак в гърба — едва не ми счупи кръста. Паднах по лице на земята, нямах сили да мръдна. Той разбра, че съм гладен, заведе ме при едно дърво, отрупано със сочни круши, и рече:

— Хапни си от тези плодове!

Ядох круши до насита и хукнах да бягам. Но едва направих няколко крачки, когато тази твар скочи и отново ме възседна. Вървях, пълзях, подтичвах, а той се смееше и подвикваше:

— Цял живот не съм виждал по-добро магаре!

Случи се един ден да наберем грозде. Събрахме го в една суха хралупа, смачкахме го вътре в нея и тя стана нещо като голяма бъчва. Изчакахме някое време, а после пак се върнахме. Слънцето бе нагрявало течността и тя се бе превърнала във вино. Започнахме да го пием, лицата ни се зачервиха, опиянени от виното, ние пеехме и танцувахме.

— Защо се зачервихте така? — запитаха джиновете. — Какво ви заставя да пеете и да танцувате? Трябва да знаем какво е това!

— Гроздов сок! — казахме ние.

Подкараха ни към една долина. Бе от край до край с лозя. Всеки грозд тежеше най-малко двайсет ратла, зърната наблъскани едно до друго. Набрахме много грозде. Там имаше една голяма дупка. Напълнихме я с грозде, стъпкахме го, направихме каквото първия път, то се превърна във вино. Ифритите пиха от него и се напиха. Насядаха по земята. Бяха около двеста. Започнахме да ги напиваме, като твърдяхме:

— Който не изпие поне още десет чаши, ще умре още днес!

И като изпиха още по десет чаши, силите им отслабнаха и ние се измъкнахме от хватката им. Събрахме сухи лозници, натрупахме ги наоколо и върху тях, запалихме огън с няколко цепеници и застанахме по-далечко да гледаме какво ще стане. След като огънят утихна, видяхме, че джиновете са се превърнали в купчина пепел.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Саид:

* * *

Измъкнахме се от това място и тръгнахме по морския бряг. Разделихме се на две дружини. Заедно с двама мамелюци стигнахме до една гора с много дървета. Хапнахме нещо и не щеш ли — срещу нас същество с дълга снага, дълги бедра, дълги уши и очи като факли, което пасеше стадо овце. Наблизо имаше и друго стадо. Щом ни забеляза, съществото се засмя и рече:

— Добре сте ми дошли! Елате ми на гости! Ще ви заколя една овца яловица, ще я изпека и ще ви нахраня богато! Вървете по тази пътека — ще видите пещера. Влезте в нея! Там имам много гости като вас! Седнете с тях, докато ви приготвя всичко, достойно за гости!

Мислехме, че говори искрено. Отидохме по пътеката, намерихме пещерата и видяхме, че всичките му гости до един са слепци.

— Вие кои сте? — запитаха те. — Какво ви хвърли при този проклетник? Този гул се храни с човешки същества! Той ни ослепи и иска да ни изяде! Ще ви донесе чаши с мляко и ще ви каже: „Изморени сте, пийнете си това мляко да се освежите!“ Ще го изпиете и ще станете като нас!

След малко при нас дойде гулът. Подаде ни по чаша мляко и рече:

— Дойдохте жадни от пустинята! Ето ви това млекце, пийнете си, докато ви изпека месце!

Взех аз чашата, приближих я към устата си, но я излях под мене, а после стиснах очи в ръце, заплаках и викнах:

— Ах, очите ми! Ослепях!…

— Нищо, нищо! Не бой се! — смееше се гулът.

А двамата ми спътници изпиха млякото и ослепяха. Проклетникът затвори вратата на пещерата, опипа мускулите ми и реши, че съм слаб. Опипа друг и реши, че е по-тлъст. Закла три овце, одра ги, донесе железни шишове, набоде на тях месото на овцете, изпече го и го раздаде на хората. Когато се нахраниха, той грабна избрания, счупи му врата и го забоде на друг шиш, изпече го и го изяде на една хапка. Донесе стомна с вино, изпи го, легна по гръб и захърка. „Как да го убия?“, помислих си аз. Спомних си за шишовете, избрах два, напъхах ги в огъня и изчаках, докато се зачервят. Изправих се, взех ги и ги забих в очите му, като натисках с все сила. Той скочи, разбуден от сладкия си сън — бе ослепял, и посегна да ме улови. Аз се затичах навътре в пещерата, той — след мене.

— Саид! — пошепна ми един от слепците. — Изкатери се до онази ниша! Там ще намериш меч!

Покатерих се до нишата, грабнах меча, промъкнах се зад гула — той се бе изморил да ме търси и бе скочил да избива слепците. Ударих го през кръста и го разполових.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Саид:

* * *

Нещастникът умря. Тогава слепецът ми каза:

— Отвори пещерата! Нека излезем, пък дано всемилостивият Аллах ни покаже как да се измъкнем!

— Злото вече не съществува! — рекох. — Нека си починем.

Останахме два месеца, като се хранехме с овце и плодове. Един ден видях в морската далечина голям кораб. Започнахме да махаме на екипажа му. Полека-лека той се приближи предпазливо към острова. Увериха се, че сме хора. Взехме много плодове, качихме се и корабът потегли с попътни ветрове. Така пътувахме три дни, но се вдигна буря, небето потъмня, вятърът повлече кораба към някаква планина, той се блъсна в нещо и се разтроши. Аллах ми разреши да се уловя за една дъска. Плувах два дни върху нея, гребях с нозе, докато Всевишният ме изведе на сушата.

Оказах се в този град. Бях чужденец, сам-самичък. Гладът ме гонеше. Дойдох до градското пазарище, спрях там, съблякох халата си и си рекох: „Ще го продам, ще се нахраня с онова, което взема от него, пък после Аллах да се разпорежда!“ Взех халата си в ръце, хората започнаха да наддават за него. После, братко, се появи ти! И хвала на Аллаха, който ни срещна!…

Сейф ал-Мулук и Тадж ал-Мулук изслушали разказа на Саид и много му се дивили. Тадж ал-Мулук отредил почетно място за Саид. Даулат Хатун ги навестявала всеки ден.

— Царкиньо! — казал й веднъж Саид. — Само твоята воля ще му помогне да постигне целта си!

— Така е! — отговорила тя. — И аз желая той да постигне каквото си е наумил, стига такава да е волята на всевишния Аллах!

А през това време до царкиня Бадиат ал-Джамал стигнала вестта, че посестримата й Даулат Хатун се е завърнала в бащиното си царство. Потеглила тя да я види. Даулат Хатун излязла да я посрещне. Двете седнали да си поприказват и Даулат Хатун разказала цялата си история, разказала й и за Сейф ал-Мулук и за всичко, което бил направил, за да я спаси. Учудила се Бадиат ал-Джамал от разказа й.

— Ще ми се да ти разкажа и неговата история, но се боя да не те притесня! — рекла Даулат Хатун.

— Защо се притесняваш? — възкликнала Бадиат ал-Джамал. — Ти си ми млечна сестра, моите тайни са и твои! Знам, че ми желаеш доброто! Разкажи ми всичко и не крий нищо от мене!

— Той е видял образа ти изписан върху един халат, изпратен на баща му от цар Сулейман, сина на Дауд! Цар Асим го подарил на сина си, без да го разгъне! Сейф ал-Мулук го отворил и видял лика ти. Тогава тръгнал да те търси и заради тебе е преживял всички тези беди…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че лицето на Бадиат ал-Джамал се зачервило, тя се притеснила и рекла:

— Това няма да стане! Хора с джинове не намират общ език! Това, което ми каза — не съм го чула и никога няма да го направя!

В сърцето й не заседнала никаква обич към Сейф ал-Мулук, не я привличали нито хубавият му лик, нито станът, ни мъжеството му. Даулат Хатун започнала да я умолява, да целува нозете й и да й говори:

— Бадиат ал-Джамал, заради млякото, което заедно сме сукали, чуй какво ще ти кажа! Пред Всевишния аз съм поела задължението да те срещна със Сейф ал-Мулук! За бога, поне веднъж му покажи лицето си за мой хатър, пък и ти го виж!

Накрая Бадиат ал-Джамал се съгласила:

— Заради тебе веднъж ще му покажа лицето си!

Даулат Хатун отишла при Големия дворец, наредила да го подредят, после отишла при Сейф ал-Мулук и рекла:

— Иди в градината заедно с брат си! Влезте в двореца и се скрийте! Аз ще дойда с Бадиат ал-Джамал!

Двамата отишли и влезли в двореца. Седели скрити и чакали, но по едно време се свила душата на Сейф ал-Мулук, обхванало го нетърпение, той излязъл и тръгнал по един коридор. Саид го последвал. Двамата се заразхождали насам-натам, откъсвали си плодове и си хапвали.

По това време Даулат Хатун и Бадиат ал-Джамал влезли в двореца. До креслото, приготвено за Бадиат ал-Джамал, имало прозорец, който гледал към градината. Тя надзърнала през него и се загледала в дърветата и плодовете им. Мярнал й се сред тях Сейф ал-Мулук да се разхожда из градината. Хиляди тръпки я разтърсили и тя се обърнала към Даулат Хатун:

— Сестро, кой е този момък, когото виждам в градината? Изглежда умърлушен и отчаян, тъжен и печален?

— Ще разрешиш ли да дойде при нас, за да го видиш? — запитала Даулат Хатун.

— Ами ако можеш да го доведеш, доведи го!

— Ей, царски сине! — викнала Даулат Хатун. — Качи се при нас!

Сейф ал-Мулук се качил в двореца и когато погледът му паднал върху Бадиат ал-Джамал, паднал без свяст. Даулат Хатун го поръсила с малко розова вода и той дошъл на себе си. Станал, целунал земята пред Бадиат ал-Джамал, а тя била очарована от хубостта му.

— Ето, това е Сейф ал-Мулук, моят спасител! — рекла Даулат Хатун. — Той е преживял всички тези беди заради тебе! Искам да го ощастливиш с погледа си!

— Кой човек изпълнява думата си, за да изпълня и аз моята пред този момък! — засмяла се Бадиат ал-Джамал. — Хората не знаят какво е дадена дума!

— Царкиньо! — рекъл Сейф ал-Мулук. — Аз винаги съм изпълнявал дадената си дума! Не всички човеци са едни и същи!

После заплакал и заредил следните стихове:

Привет на теб от влюбен и нещастен!

Щастливият е в щастие прекрасен!

           Привет — и не отхвърляй своя рицар —

           Аллах към теб с любов ме е орисал!

Потъвам в мисли и от мисли бягам,

с любов ръка към теб сега протягам.

           Чертите чудни тънат в паметта ми,

           а гонят ме тъгата и скръбта ми!

Следя звездите, а и те ме гледат —

без обич е нощта ми непрогледна!

           Какво да кажа? Просто нямам думи,

           търпение и сили — всичко губя!

От търпеливия — привет! За бога,

търпях — но не бъди ти толкоз строга!

Щом като свършил песента си, рекъл:

— Нека си дадем дума! Аз ще бъда твой слуга, никога към друга няма да погледна!

— Царски сине! — рекла Бадиат ал-Джамал. — Боя се, че ако те обикна, няма да намеря в тебе любов! Сред човешките същества добрите са малцина, а лошите — мнозина!

— Око мое, душа моя! — казал Сейф ал-Мулук. — Аллах не е създал всички човешки същества еднакви! Аз ще умра в нозете ти, но ще сдържа обета си! Върша само онова, което съм казал, и Аллах ми е свидетел за дадената дума!

— Седни спокойно! — рекла тя. — Закълни ми се във вярата ни, че няма да се мамим един друг!

Сейф ал-Мулук се изправил, двамата подложили ръка в ръка и се заклели, че никой от тях няма да приеме друг — нито човек, нито джин. После се прегърнали.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Бадиат ал-Джамал заговорила на Сейф ал-Мулук:

— Царски сине! Когато влезеш в градината на Арам, ще видиш там опъната голяма шатра от червен атлаз с хастар от зелена коприна. Влез вътре! Ще видиш старица, която седи върху кресло от червено злато, инкрустирано с бисери и скъпоценни камъни. Поздрави я скромно и с уважение! — и тя подробно му обяснила какво трябва да прави.

Наредила и на неволницата си Марджана как да го отнесе там и да му помогне пред баба й.

— Слушам и се подчинявам, господарке! — отговорила слугинята и се обърнала към Сейф ал-Мулук: — Затвори очи! — той затворил очи и тя полетяла с него, а след известно време му рекла: — Отвори очи сега, царски сине! — отворил той очи и видял, че се намира в градина. Това било градината на Арам. — Влез в тази шатра, Сейф ал-Мулук! — рекла Марджана.

Той влязъл в шатрата, огледал се зорко насам-натам и видял, че в едно кресло седи старица. Приближил се възпитано и скромно към нея и взел чехъла.

— Кой си ти? — запитала старицата. — От коя страна дойде? Кой те доведе до това място? Защо взе този чехъл?

Тогава се появила неволницата Марджана, поздравила я учтиво и скромно и повторила думите, които я била научила Бадиат ал-Джамал. Щом я изслушала, старицата викнала с гняв:

— Как могат хора и джинове да си дават един другиму дума!…

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че старицата поседяла замислена известно време с наведена глава, после запитала:

— Хубавецо, ти пазиш ли обета и дадената дума?

— Разбира се! — отговорил Сейф ал-Мулук. — Кълна се в онзи, който е издигнал небесата и е разпрострял земята върху водата, че държа на дадената дума!

— Ще изпълня молбата ти, ако е пожелал Аллах! — рекла старицата. — Иди засега в градината, разходи се, хапни от плодовете й, а аз ще извикам сина си Шахиал. Ще поговоря с него! Той ме слуша, изпълнява повелите ми и ти ще се ожениш за дъщеря му Бадиат ал-Джамал!

Благодарил й Сейф ал-Мулук, целунал ръцете и нозете й и излязъл в градината. Не щеш ли, там го забелязали пет джина от рода на Синия цар.

— Кой е този? — запитали се те. — Дали не е онзи, който уби сина на Синия цар? — тихичко го заобиколили и рекли: — Хубавецо! Ти не сгреши, като уби сина на Синия цар и отърва Даулат Хатун от него! Но ако Аллах не те бе предопределил, ти никога нямаше да я спасиш! Как успя да го погубиш?

— Ей с този пръстен! — отговорил Сейф ал-Мулук.

Така те се убедили, че той е убиецът. Двама го хванали за ръцете, двама — за краката, а петият му запушил устата да не вика. Понесли го и полетели. Отвели го при своя цар и викнали:

— Царю честити, донесохме ти убиеца на твоя син!

— Ти ли уби сина ми? — запитал Синият цар. — Той бе светлина на очите ми, а ти го погуби без вина срещу тебе!

— Да, аз го убих! — отговорил Сейф ал-Мулук. — Но направих това заради неговата жестокост! Той крадеше царска челяд, отвеждаше я в далечни дворци, разделяше я от близките й! Убих го с този пръстен на ръката ми и Аллах бързо прати душата му в пъкъла!

Синият цар извикал везирите си и им рекъл:

— Няма никакво съмнение, че това е убиецът на сина ми! Какво ще ме посъветвате да направя с него? Да го убия ли, или най-жестоко да го измъчвам?

— Скопи го! — посъветвал го първият везир.

— Всеки ден го пребивай от бой! — рекъл вторият.

— Разсечи го на две през средата! — добавил третият.

— Отсечи пръстите му един по един, а после го хвърли в огъня! — отсякъл четвъртият.

— Разпъни го на кръст! — настоял петият.

Всеки казал, което мислел. Но Синият цар имал един възрастен емир с опит и знания за повелите на съдбата. Той бил главен военачалник на царството му. Царят винаги се вслушвал в мнението му.

— Царю честити — рекъл възрастният емир, — нека да кажа и аз нещо, пък ти ще решиш! Но предварително те питам — когато ти го кажа, ти ще го последваш ли и ще имам ли закрилата ти?

— Кажи си мнението — ти си под закрилата ми!

— Царю! Ако убиеш този човек, ще извършиш едно несправедливо убийство! Той е твой пленник! Когато поискаш, ще направиш с него каквото поискаш! Но почакай! Той щеше да се жени за дъщерята на цар Шахиал. Твоите хора го уловиха там и ти го доведоха! Той не скри кой е, нито от теб, нито от тях! Ако го убиеш, цар Шахиал ще тръгне да си отмъщава с войска, а ти не ще можеш да му противостоиш, нямаш тази мощ!

И царят наредил да затворят Сейф ал-Мулук.

А ето какво станало с бабата на Бадиат ал-Джамал. Когато синът й Шахиал се явил пред нея, тя пратила да извикат Сейф ал-Мулук. Отишла неволницата, но не го намерила. Пратила бабата да разпитат градинарите и те разказали:

— Видяхме го да седи под едно дърво. Изведнъж пет джина от свитата на Синия цар спряха при него, грабнаха го, запушиха устата му и отлетяха с него!

Бабата много се разгневила и викнала на сина си:

— Какъв цар си, щом хората на Синия цар влизат в градината ти, отвличат гостите ти и си отиват по живо, по здраво! Срам и позор! Докато си жив, не бива да имаш живи врагове!

— Майко! — рекъл синът й. — Този човек е убил сина му! Как ще тръгна да се бия с него заради една човешка твар!

— Иди и си поискай госта! — разпоредила се тя. — Ако е жив и ти го предаде, вземи го! Ако пък го е убил — хвани Синия цар жив, доведи ми го със свитата му, за да ги изколя ей с тази ръка и да разруша домовете им! Ако не направиш това, ще прокълна млякото, което си сукал — то значи, че възпитанието, което съм ти дала, е пропиляно напразно!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Шахиал наредил на войниците си да се приготвят за път и бой. Стигнали земите на Синия цар. Там двете войски се сблъскали и Синият цар бил победен. Пленили децата му, големи и малки, първенците на държавата му, вързали всички и ги изправили пред цар Шахиал.

— Шахиал! — заговорил Синият цар. — Ти си джин и аз съм джин! Защо правиш това заради едно човешко същество, което уби сина ми? Защо проля кръвта на толкова много джинове!

— Стига! — отвърнал Шахиал. — Ако е жив, доведи го! Само тогава ще освободя и тебе, и всичките ти деца! Пък ако си го убил — ще изколя и тебе, и тях! Синът ти бе угнетител! Той крадеше царски дъщери и ги изоставяше край пусти кладенци!

— Гостът ти е при мене! — рекъл Синият цар. — Но първо трябва да се помирим с него!

Довели Сейф ал-Мулук. Цар Шахиал помирил двамата и възнаградил Синия цар. Бил подписан договор, с който се прощавало на Сейф ал-Мулук за убийството на царския син. Цар Шахиал го отвел при майка си и тя много му се зарадвала. Момъкът разказал цялата си история.

— Майко! — рекъл царят. — Иди с него в Сарандиб и вдигни там голяма сватба! Това е прекрасен момък, пък и колко беди е претърпял заради дъщеря ми!

Сейф ал-Мулук и бабата тръгнали и скоро пристигнали в Сарандиб. Цар Тадж ал-Мулук сключил брака между двамата млади, надарил ги богато и разпънал богати трапези.

Тогава Сейф ал-Мулук се изправил и рекъл:

— Милостиви царю, ще те помоля за нещо, но се боя да не би отговорът ти да ми донесе разочарование! Искам да омъжиш дъщеря си Даулат Хатун за моя побратим Саид!

Царят се зарадвал, съгласил се и още същия ден сключил брак и между Даулат Хатун и Саид.

Сейф ал-Мулук останал там с Бадиат ал-Джамал четирийсет дни. Един ден тя му рекла:

— Царски сине, остана ли в душата ти някаква тревога?

— Боже опази! — възкликнал Сейф ал-Мулук. — Но искам да видя пак баща и майка, да стъпя в родния Египет!

Тогава тя наредила на няколко свои слуги да отнесат нея и Сейф ал-Мулук, а също Саид и невестата му на египетска земя. Голяма била радостта на близките им, дълго траяло гостуването им, ала накрая четиримата се простили с роднините и се върнали в град Сарандиб. И всеки път, когато им се приисквало, посещавали близките си и се връщали обратно.

Така живели щастлив живот, докато не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва! Хвала на Вечно живия, който не умира, който създава живота и осъжда на смърт живото, който е първият без начало и последният без край!…

Приказка за рибаря Халифа и халифа Харун ар-Рашид

Разправят също, че в древни времена в Багдад живял рибар на име Халифа. Бил много беден, почти просяк и никога през живота си не се бил женил. Случило се един ден да вземе мрежата си и да отиде с нея към реката рано сутринта, за да полови риба преди другите рибари. Разтворил я, метнал я веднъж, втори път, но нищо не се хванало. Мятал я цели десет пъти — все празна. Затъжил се рибарят, объркал се и възкликнал:

— Каквото поиска Аллах, такова става!

Ако съдбата хвърли те в беда,

                ти поеми си дъх и изтърпи!

На бога ни велика е мощта —

                след всичко той ще те възнагради!

Щом притеснен си — ти създателя моли, —

с мощта му всяка болка престава да боли!

                Душата ти да не въстава срещу бога,

                че ще ти прати нова той тревога!

После си казал: „Я да хвърля още веднъж, Аллах няма да излъже надеждите ми!“ Метнал пак мрежата, поизчакал, задърпал я и усетил, че е пълна…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато рибарят започнал да дърпа мрежата си по-внимателно, издърпал я и видял в нея маймуна — едноока и куца!

— „Няма сила и мощ освен у Аллаха!“ — възкликнал Халифа. — Какво ми стана през този ден? Но така е било писано от Аллах!

Хванал той маймуната и я вързал за едно дърво. Носел със себе си камшик, вдигнал го и почнал да я бие, но Аллах заставил животното да заговори с човешки глас и то рекло:

— Халифа, не ме бий! Остави ме вързана, хвърли пак мрежата, уповавай се на Аллаха и късметът ти ще се появи!

Халифа метнал мрежата си и усетил, че е пълна като предишния път. Мъчил се, мъчил се, изтеглил я на брега и в нея се оказала друга маймуна — с редки зъби, с почернени очи, с червени къносани ръце, с увит около кръста изпокъсан парцал.

— Хвала на Аллаха, който е сменил рибата в реката с маймуни! — възкликнал Халифа и се обърнал към маймуната, която била вързана за дървото: — Проклетнице, ти ми наблъска в ръцете тази втора маймуна и останах последен просяк без дирхам!

Грабнал той бича, завъртял го три пъти и понечил да го стовари върху маймуната, но тя призовала Аллах да й помогне и му рекла:

— Моля те, заради Аллаха, и помоли тази моя приятелка каквото искаш — тя ще ти помогне да го постигнеш!

Халифа отишъл при втората маймуна и тя му рекла:

— Халифа! Заради мен може да станеш богат! Остави ме тук завързана! Хвърли си пак мрежата, пък аз после ще ти кажа какво да правиш!

Взел Халифа мрежата, хвърлил я, задърпал я и усетил, че пак е тежка. Доста се помъчил с нея, докато я измъкне на сухо, а в нея — трета маймуна, само че тя била червена, на кръста й — синя кърпа, ръцете и нозете й — къносани, очите й — боядисани с черно.

— Хвала на всевеликия Аллах! — възкликнал той. — Днешният ден наистина е благословен! Звездата му ми донесе късмета още с първата маймуна, а книгата си личи още по корицата! Днешният ден е маймунски, никаква риба няма вече в реката! — после се обърнал към третата маймуна: — А ти какво си, нещастнице?

— Аз съм маймуната на евреина Абус Саадат сарафина! Сутрин му пожелавам добро утро и той спечелва пет динара, привечер му пожелавам добър вечер и той печели още пет динара!

— Видя ли, нещастнице, какви добри маймуни си имат хората! — обърнал се Халифа към първата маймуна. — А ти? Казваш ми добро утро с твоето куцане, с еднооката си грозотия, със зловещия си лик — и аз си оставам беден, разорен и гладен!

Грабнал той бича, завъртял го три пъти във въздуха и ха да я шибне, когато маймуната на Абус Саадат викнала:

— Остави я, Халифа, и ела да ти кажа какво да направиш!

Оставил Халифа бича и запитал:

— Какво ще ми кажеш, господарке на всички маймуни?

— Хвърли мрежата в реката, а мен със сестрите ми остави тук да те чакаме! Каквото и да се хване — ела и ми го дай, пък аз ще ти кажа нещо, което да те зарадва!

Халифа взел мрежата, метнал я на рамо и заредил следните стихове:

Търпи и сладостта, но и горчивината —

Аллах си знае работата на земята!

                Нощта в тъга минава като цирей,

                той спуква се — до сутринта ти мине!

Събития летят могъщи, скромни,

но повечето никой ги не помни!

                О, ти си, който хвърля хората в беда,

                но мъките премахва и скърби заличава!

Не искам повече, отколкото си дал,

кой много иска — нищичко не получава!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Халифа хвърлил мрежата и като я издърпал, в нея — риба моруна, голяма като овен! Отнесъл я при маймуната и тя му рекла:

— Донеси малко свежа трева! Сложи половината в кошницата, сложи рибата върху нея и я покрий с останалата! Иди в град Багдад! И преди да стигнеш до пазара на сарафите, не говори с никого, каквото и да те запитат! В дъното на пазара ще видиш сарафницата на моя господар, евреина Абус Саадат, той е шейх на сарафите! Седи в кресло с възглавница зад гърба, пред него — два сандъка — единият е за злато, а другият — за сребро, около него — слуги, роби и неволници! — и маймуната му заръчала какво да говори и да прави.

Той я изслушал и рекъл:

— А тези нещастници, другите маймуни, какво да ги правя?

— Пусни и тях, и мене в реката!

Халифа отвързал маймуните и ги оставил да скочат в реката. Сам той взел рибата, измил я, сложил отдолу зелена трева, покрил я отгоре и я понесъл на рамо, като си пеел следната песничка:

Остави на бога всичко и пред него покори се!

        Що добро извършваш скромно — щастие ще ти даде!

Но с виновни не дружи ти — те виновен ще те сторят!

        Свий езика! Всяка дума може да те предаде!

Влязъл Халифа в Багдад, а хората му подвиквали:

— Хей, Халифа? Как е днес уловът? Кажи де, защо мълчиш? Какво ти става, Халифа?

Той не погледнал към никого. Стигнал пазара на сарафите. Забелязал евреина, който вдигнал поглед към него, познал го и рекъл:

— Поздрави от мен, Халифа! Казвай какво ти трябва! Ако някой те е обидил — кажи ми! Аз ще те придружа при валията и той ще вземе от него дължимото!

— Кълна се в живота на главата ти, предводителю на евреите, няма такова нещо! — отговорил Халифа. — Никой не ме е обиждал, но аз днес хвърлих мрежата в река Тигър на твой късмет и улових ей тази риба!

Той отворил кошницата и поставил рибата пред евреина. Евреинът много я харесал и възкликнал:

— Кълна се в Тората, вчера както спях, видях насън Девата, която ми каза: „Пратих ти хубав дар, Абус Саадат!“ Сигурно е тази риба! А виждал ли я е някой друг?

— Не, кълна се в Аллаха, никой освен тебе не я е виждал! — възкликнал Халифа.

Тогава евреинът наредил на един от слугите си:

— Вземи тази риба, отнеси я у дома — нека Суадар я приготви и изпържи, докато си свърша тук работата!

— Иди, момче, нека стопанката я изпържи! — добавил Халифа.

Слугата взел рибата и я понесъл към дома на евреина. Абус Саадат протегнал един динар към Халифа и му казал:

— Вземи това, Халифа, да нахраниш челядта си!

— Хвала на властника над властниците! — възкликнал Халифа. И сякаш не бил виждал през живота си злато, взел динара, тръгнал си, после изведнъж се сетил за съвета на маймуната, върнал се, хвърлил динара и възкликнал: — Вземи си златото и ми върни рибата! Не искам да ставам посмешище за хората!

Евреинът помислил, че се шегува, но добавил още два динара към първия, обаче Халифа рекъл:

— Давай си ми рибата и стига майтапи! Нима не знаеш каква цена се плаща за такава риба!

Протегнал евреинът още два динара и рекъл:

— Вземи тези пет динара за рибата и не бъди алчен!

Взел Халифа парите и си тръгнал, като се радвал на златото, но изведнъж си спомнил съвета на маймуната. Върнал се при евреина и му хвърлил обратно златото:

— Какво ти става, Халифа, какво още ти трябва? — запитал го той. — Да не би да искаш динарите си в дирхами?

— Не искам нито динари, нито дирхами! — креснал Халифа. — Искам да ми върнеш рибата!

— Рибарю — разсърдил се евреинът. — Ти ми донесе риба, която и динар не струва, аз ти дадох за нея пет динара, а ти все си недоволен! Кажи ми за колко я продаваш!

— Не я продавам нито за злато, нито за сребро! — отговорил Халифа. — Ще я дам само за две думи, които ще ми кажеш!

Очите се обърнали на евреина, дъхът му спрял, той заскърцал със зъби и рекъл:

— Мюсюлманско изчадие! Нима искаш да се разделя с вярата си заради твоята риба!

— Само две твои думи ще ме задоволят! — рекъл Халифа.

— Струва ми се, че ти искаш да приема исляма?…

— Кълна се в Аллаха, евреино — рекъл Халифа, — ако ти станеш мюсюлманин, твоят ислям нито ще помогне на мюсюлманите, нито ще навреди на евреите, а ако си останеш неправоверен, твоето безчестие нито ще навреди на мюсюлманите, нито ще помогне на евреите! Ето какво искам от тебе — изправи се и кажи: „Бъдете ми свидетели, хора на пазара, че аз смених моята маймуна с маймуната на рибаря Халифа, късмета си — с неговия, печалбата си — с неговата!“

— Щом искаш само това, по-леко за мене няма! — рекъл Абус Саадат…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ШЕЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че евреинът Абус Саадат начаса повторил думите, които поискал от него Халифа, после се обърнал към него и запитал:

— Искаш ли още нещо от мене?

— Не! — отговорил Халифа.

— Е, върви си с мир!

Скокнал Халифа начаса, взел кошницата и мрежата и се върнал при река Тигър. Хвърлил мрежата, измъкнал я с голям труд и видял, че е препълнена с най-различни риби. Приближила се до него жена, дала му динар и той й дал колкото трябва риба. Дошъл някакъв слуга — и от него получил динар. Така продължило, докато продал всичката риба за десет динара. Така той всеки ден продавал риба за по десет динара, докато на десетия ден вече бил събрал сто динара злато.

Една нощ рибарят си помислил: „Халифа, всички хора знаят, че си беден човек, рибар, а сега имаш цели сто динара! Непременно ще чуе за това Харун ар-Рашид, ще му го разкаже някой, пък може и пари да му потрябват. Тогава ще прати да те доведат при него и ще ти каже: «Трябват ми малко пари! Научих, че имаш сто динара — я ми ги дай назаем!» Аз ще отговоря: «О, емир на правоверните, аз съм беден човек! Онзи, който ти е казал това, ме е наклеветил! У мене такова нещо няма!» Тогава той ще ме предаде на валията и ще му нареди: «Разсъблечи го, измъчвай го и го накарай да си признае — той ще си каже, че има злато в сандъка!» Измислих и как да се отърва от този капан! Сега ще се удрям с бича, за да се закаля за такива побои!“

А хашишът, който бил дъвкал преди това, му подсказал: „Я се разсъблечи!“ Съблякъл се и грабнал своя бич. Имал и кожена възглавница, започнал веднъж да удря по нея, веднъж по гърба си и завикал:

— Ах, ах, кълна се в Аллаха, празни приказки са това, господарю, те ме клеветят!

От ударите се вдигнал голям шум. Чули съседите и си рекли:

— Защо ли крещи този нещастник! Да не би да са го нападнали крадци и сега да го измъчват!

Отишли при дома му, който бил заключен отвътре, качили се на покрива, промъкнали се през комина и видели, че Халифа е гол и сам се бичува.

— Какво ти става, Халифа? — запитали те. — Какво има?

— Попадна ми някой и друг динар — отговорил Халифа — и се боя да не би да съобщят на халифа Харун ар-Рашид и той да поиска да ми ги вземе. Затуй се калявам да отричам! Нали такива побои ме чакат!

— Я остави тази работа! — разсмели се съседите. — Само дето ни стресна през нощта!

Халифа престанал да се удря и заспал. Като се събудил, понечил да иде и да хвърли мрежата, но си спомнил за стоте динара и си рекъл: „Ако ги оставя вкъщи — ще ги откраднат крадци! Ако ги сложа в пояса си, може някой да ме проследи и да ме убие! Но аз съм измислил много полезна хитрост!“ Зашил той джобче от вътрешната страна на яката на халата си, вързал стоте динара в торбичка и я сложил в това джобче… После взел мрежата и отишъл при река Тигър. Хвърлил мрежата, изтеглил я — била празна. Преместил се на друго място, хвърлил там мрежата — и пак нищо. Така се местел от място на място, докато се оказал на половин ден път от града. Все хвърлял и все празна я вадел. Тогава си казал: „За бога, ще хвърля мрежата още само един път! Или има, или няма!“ Метнал я с голяма сила и торбичката със стоте динара излетяла от яката му, паднала посред реката и течението я отнесло. Пуснал Халифа мрежата, съблякъл се, оставил дрехите си на брега, гмурнал се да търси торбичката. Гмуркал се стотина пъти, задъхал се, но торбичката не намерил. Отчаял се, излязъл на брега и намерил там само кошницата и мрежата. Затърсил си дрехите, но от тях — ни следа! Тогава си казал: „Правилно е казано: преди да тръгнеш на хаджилък, намери си камила!“ Разгърнал мрежата, увил я около себе си и се затичал като разгорещена камила. Бягал назад-напред, разрошен, прашен, като разбунтуван ифрит, изплъзнал се от затвора на Сулейман…

А халифът Харун ар-Рашид си имал приятел златар на име Ибн Кирнас. Всички знаели, че е доставчик на халифа, и всички продавачи на скъпоценности първо на него показвали стоката си. Един ден при него дошъл шейхът на посредниците. Той водел неволница, безкрайно хубава, кръшна и стройна, познавала науките и изкуствата, умеела да реди стихове и да свири на всички музикални инструменти. Златарят я купил за пет хиляди динара, облякъл я с дрехи за хиляда динара и я отвел при емира на правоверните. Неволницата прекарала нощта до него, халифът я изпитал по всички науки и изкуства и видял, че ги познава всичките. Казвала се Кут ал-Кулуб. На сутринта той наредил да платят на Ибн Кирнас десет хиляди динара. Пленила Кут ал-Кулуб сърцето му и той забравил госпожа Зубейда, изоставил всичките си любимки, цял месец седял при нея, като излизал само за петъчна молитва. Разтревожили се държавните първенци и се оплакали на везира Джаафар Бармаки. Изчакал везирът да дойде петък, срещнал се в Голямата джамия с емира на правоверните и започнал да му разказва всякакви истории, пък дано изкопчи какво му е станало. А халифът рекъл:

— Тази история стана с мене не по мое желание — сърцето ми се обърка в мрежата на любовта и сега не знам какво да правя!

— О, емир на правоверните! — възкликнал Джаафар. — Най-доброто, което имат царете, е ловът! Може да се поразсееш, да я позабравиш!

— Веднага да тръгваме на лов! — наредил халифът.

Когато петъчната молитва свършила, те излезли от джамията, яхнали мулетата си и тръгнали на лов…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Харун ар-Рашид и Джаафар яздели мулетата си и разговаряли, а свитата им ги била задминала. Било много горещо и халифът рекъл:

— Джаафар, гони ме силна жажда! — после забелязал човешка фигура на висок хълм и запитал: — Виждаш ли онова, което виждам и аз?

— Да, емир на правоверните! — отвърнал Джаафар. — Виждам човек! Ще ида при него, ще взема вода и ще ти донеса!

— Моето муле е по-бързо! — рекъл халифът. — Изчакай тук, ще отида сам, ще пийна водица при него и ще се върна!

Подгонил халифът мулето си, то се затичало като вятър в полето или като поток в тясна долина и за миг стигнал до онзи човек. Оказало се, че бил рибарят Халифа. Видял Харун ар-Рашид, че е гол-голеничък, увит в рибарска мрежа, очите му почервенели като огнени факли, бил прегърбен, рошав, прашен като ифрит. Халифът му пожелал мир, той му отговорил, но така гневно, сякаш от устата му лъхнал огън.

— Имаш ли малко водица, човече? — запитал халифът.

— Ти сляп ли си, или си луд? — креснал му Халифа. — Ей там зад хълма е река Тигър!

Халифът заобиколил хълма, спуснал се към реката, напил се, напоил мулето си, после се върнал при Халифа и го запитал:

— Човече, защо седиш тук? Какъв ти е занаятът?

— Този въпрос е още по-глупав от предишния за водата! — отговорил Халифа. — Оръдията на моя занаят са на рамото ми?

— Значи си рибарин!

— Така е!

— А къде ти е халатът? — запитал Харун ар-Рашид. — Къде ти е кърпата за главата? Къде ти е поясът? Къде са дрехите ти?

А нещата на Халифа, които изчезнали, били долу-горе същите. Рибарят си помислил, че именно той му ги е задигнал, върнал се като падаща мълния, хванал мулето му за юздата и викнал:

— Я си ми дай дрехите, стига си си правил майтап!

— За бога, не съм ти виждал нещата! — възкликнал халифът.

А Харун ар-Рашид бил човек с едри бузи и малка уста и Халифа му рекъл:

— А ти по занаят да не си певец или свирач! Я ми дай дрехите с добро, иначе така ще те набия, че ще си оплескаш и осереш дрехите!

Халифа видял тоягата му и си помислил: „За бога, няма да издържа и половин удар от тоягата на този безумен просяк!“ А бил облечен в кафтан от атлаз. Съблякъл го и казал:

— Вземи този кафтан вместо дрехите си!

Взел го Халифа, повъртял го в ръцете си и рекъл:

— Моята дреха струва десет пъти повече от този пъстър халат!

— Облечи го засега, пък аз ще ти донеса дрехите! — настоял халифът.

Взел Халифа кафтана, облякъл го и видял, че му е длъжък. Но той си имал нож, привързан към дръжката на кошницата. Отрязал полите му горе-долу с една трета, така че му стигнал малко под коленете, и рекъл:

— Свирачо, колко ти плаща господарят, да му свириш на заммар?

— Десет златни динара на месец! — отвърнал Харун ар-Рашид.

— За бога, ти ме заставяш да се грижа за тебе! — възкликнал Халифа. — Аз печеля тези десет динара всеки ден! Искаш ли да станеш мой чирак? Ще те науча да ловиш риба, ще си делим печалбата, всеки ден ще вземаш по пет динара, ще ми станеш слуга, а аз ще те защитавам от предишния ти господар ей с тази тояга!

— Съгласен съм! — рекъл Харун ар-Рашид.

— Вържи мулето си, че после с него ще пренесем рибата. Ела, аз ще те науча как става тази работа! — Харун ар-Рашид завързал мулето си, а Халифа затъкнал полите на дрехата си под пояса си и му рекъл: — Вземи мрежата ей така, усучи я около ръката си като мен и я хвърли в Тигър, видя ли как?

Харун ар-Рашид направил така, както му казал Халифа. Хвърлил мрежата в Тигър и задърпал, но не могъл да я издърпа. Пристъпил Халифа до него, задърпал я и той — и двамата не могли да я издърпат.

— Нещастен свирач! — възкликнал Халифа. — Преди аз взех кафтана ти вместо дрехите ми, но този път ще взема мулето ти вместо мрежата ми, ако видя да си я скъсал. И ще те бия с тоягата, докато те видя опикан и осран!

Двамата с много усилия измъкнали мрежата и що да видят — пълна-препълнена с най-различна риба…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато видял рибата в мрежата, Халифа възкликнал:

— За бога, свирачо, ти си отвратителен човек, но ако работиш усърдно, ще станеш велик рибар! Хайде сега яхай мулето си и отивай на пазара и да ми донесеш две кошници! Аз ще пазя рибата, докато се върнеш, а след това ще я натоварим! Имам теглилки и всичко, което ни трябва, ти само ще държиш везните и ще прибираш парите! Тук има риба за двайсет динара! Бързо донеси кошницата!

— Слушам и се подчинявам! — отговорил халифът, оставил рибаря и изключително развеселен, подгонил мулето си.

Стигнал до везира Джаафар, който възкликнал:

— О, емир на правоверните, сигурно си намерил хубава градина и си се поразходил из нея! Иначе защо се забави толкова?

— Случи ми се чудновата история! — отговорил халифът и му разказал за рибаря Халифа.

— За бога, емир на правоверните! — възкликнал Джаафар. — Аз пък си мислех как да си изпрося от тебе този кафтан! Но аз ей сега ще отида при рибаря и ще го купя!

— Той отряза една трета от дължината му и го развали! — казал халифът. — Но, Джаафар, толкова се изморих от този риболов! Толкова риба налових и тя е на брега на реката при моя господар Халифа, който стои там и чака да се върна и да му донеса две кошници! После ще отида с него на пазара, ще продадем рибата и ще си разделим печалбата поравно!

— О, емир на правоверните! — възкликнал Джаафар. — Аз ще ти доведа тук онези, които ще я купят!

— Джаафар! — възкликнал халифът. — Готов съм да дам по един златен динар за риба на всеки, който ми донесе някоя от рибите, които са пред рибаря Халифа!

И глашатаят викнал сред свитата:

— Отивайте и купувайте рибата на емира на правоверните!

Скокнали всички към брега на реката. И докато Халифа чакал емирът на правоверните да му донесе кошници, хората от свитата изскочили като един срещу него, грабнали рибата като орли, събрали я в обшити със злато кърпички и дори се сбили за нея.

— Няма съмнение, че тази риба е райска! — възкликнал Халифа, грабнал две риби в лявата си ръка и две — в дясната, влязъл до гърло в реката и завикал: — Аллах, заради тези четири риби ли свирачът ще носи цели две кошници!

Приближил се един евнух. Той бил позакъснял, защото конят му се спрял да се изпикае. Видял Халифа в реката, а наоколо не била останала никаква риба.

— Ей, рибарю! — викнал той. — Дай ми онези риби и аз ще ти ги платя! — рекъл евнухът.

— Не ги продавам! — възкликнал Халифа, но когато евнухът измъкнал тоягата си, викнал: — Не ме бий! Парите са по-добро от тоягата!

Хвърлил му рибите, евнухът ги сложил в кърпа, пъхнал ръка в джоба си, но не намерил там ни един дирхам.

— Слушай, рибарю! — рекъл той. — Нямаш късмет, нямам у себе си никакви пари! Но утре ела в двореца на халифа и кажи: „Отведете ме при евнуха Сандал!“ Там ще си получиш късмета!

— Днес е ден благословен! Благодатта му си личеше от заранта! — възкликнал Халифа.

Метнал мрежата си на рамо и се прибрал в Багдад. Минал по пазарищата, хората забелязали дрехата на емира на правоверните и го заоглеждали. Влязъл Халифа в своята улица, а работилницата на халифския шивач била в началото й. Видял шивачът рибаря в халата, който струвал хиляда динара, а той лично го бил ушил, и запитал:

— Ей, Халифа, откъде имаш тази фарджия?

— Взех я от един, когото научих как да лови риба! — викнал Халифа. — Не му отсякох ръката, защото той ми открадна дрехите и ми даде този кафтан вместо тях!

Разбрал шивачът, че халифът се е пошегувал с рибаря, като му е дал тази дреха, а той я помислил за парцал…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че както ни стана известно, халифът бил излязъл на лов, за да се отвлече от неволницата Кут ал-Кулуб. Когато Зубейда разбрала как халифът се е увлякъл по нея, обхванала я ревност, както става с всяка жена. Тя била чакала кога халифът ще отсъства, за да й скрои някакъв капан. Като разбрала, че мъжът й е излязъл на лов, наредила на неволниците да приготвят сладкиши, между които имало най-хубава халва, в която примесила омайно биле. Наредила да поканят Куб ал-Кулуб при нея и да й кажат: „Жената на емира на правоверните чула за теб и иска да й покажеш нещо от изкуството си!“

Кут ал-Кулуб скочила, взела нужните й музикални инструменти и влязла при Зубейда. Тя погледнала и видяла девойка с кръгли бузи и гърди като нарове, с лице като месец, с блестящо чело и черни очи, с лице, което излъчвало светлина, сякаш изтичала от челото й, а мракът на нощта се спущал по къдриците й и въздишката й лъхала на мускус, като клонка се люлеел станът й, като лък се извивали веждите й, устата й била сякаш издялана от корал, както я е описал поетът:

Тя разгневи ли се — и хората умират прави!

Но пък засмее ли се тя — умрели възкресява!

— Добре си дошла, Кут ал-Кулуб! — рекла Зубейда. — Покажи какво можеш, да видим майсторството ти!

Кут ал-Кулуб седнала, взела в ръка дайрето, за което един поет е рекъл:

Дайре! Сърцето къса се в желания,

щом чувам твоя ясен звън — стенание!

           Страстта сърцето грабва наранено.

           О, този звук, така желан, неземен!

Заговори със звуци тежки, леки,

подскачащи отблизо и далеко!

Тя дълго подрънквала и пяла така, че птиците замълчали и засрамени се разлетели. После оставила дайрето и взела шабабата, за която е казано следното двустишие:

Човек наглася я с умели пръсти

и песен тя запява с глас невръстен!

След като развълнувала всичко със звуците на шабабата, тя взела един уд, за който е казано:

От клон зелен роди се удът — да ни весели, —

  на него свирят само благородни и отбрани!

Не всеки пръст ще може вкуса му да задоволи,

  че неговите звуци от метал са изковани!

Опънала тя струните му, сложила всичко в лад — поетът е казал за нея и нейния уд следния куплет:

Опъна силно струните персийски —

        Разбра я даже, който не разбира!

Тя с божи глас да се сравни поиска

        и от устата песен се излива…

Изсвирила четиринайсет лада на уда, толкова пъти изпяла песента под всеки лад и всички останали като замаяни.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Кут ал-Кулуб започнала да показва с ловкостта на ръцете си разни фокуси и прекрасни шеги. Зубейда си помислила: „Не бива да се упреква Харун ар-Рашид, че се е влюбил в нея!“ После я почерпила с халвата, в която било омайното биле. Кут ал-Кулуб хапнала от нея, отметнала глава и паднала на земята като спяща. Зубейда наредила на неволниците:

— Отведете я в някоя стая, докато не я потърся! — след това заръчала на един от евнусите: — Направи сандък и ми го донеси!

Разпоредила се също да се изкопае гроб и да се разпространи вестта, че неволницата се е задавила и е умряла.

По това време халифът се върнал от лов и още от вратата запитал за Кут ал-Кулуб. Един слуга — Зубейда го била предупредила какво да каже — целунал земята пред него и рекъл:

— Господарю! Кут ал-Кулуб се задави с храна и умря!

— Аллах да не ти праща блага вест, зъл роб такъв! — възкликнал халифът, влязъл в двореца и запитал: — Къде е гробът й?

Показали му гроба. Той го прегърнал и заплакал. Останал дълго време на това място. Зубейда разбрала, че хитростта й е успяла, и рекла на евнуха да донесе сандъка. Донесъл го той. Тя се разпоредила да донесат и неволницата. Наместили я в сандъка и жената на халифа наредила на евнуха:

— Продай сандъка! Който го поиска, постави му условие да го купи затворен и после раздай парите като милостиня!

Взел евнухът сандъка, за да изпълни повелята й.

А на сутринта рибарят Халифа си казал: „Днес трябва да отида при онзи евнух — нали се договорихме да го посетя в двореца на халифа!“ Влязъл в двореца и видял там неволници, роби и слуги, едни стояли прави, други седели. Забелязал онзи евнух, който бил взел рибата — седи си, а мъже роби го обслужват. Той се обърнал и съзрял рибаря. Халифа разбрал, че онзи го е видял, и му викнал:

— Какво бе, Рижавия, откачи ли? Такава ли ти е думата?

— За бога, рибарю, прав си! — рекъл евнухът и се засмял.

Сандал искал да му даде нещо и пъхнал ръка в джоба си. Изведнъж се вдигнал шум, той надигнал глава и видял, че везирът Джаафар излиза от халифа. Евнухът скочил на крака и тръгнал насреща му. Двамата започнали да си говорят. Времето минавало, Халифа стоял и чакал, а евнухът се правел, че не го забелязва. Доста дълго чакал рибарят и накрая му направил знак с ръка и викнал:

— Абе, господин Рижавия, дай, че да си ходя!

Евнухът се притеснил да му отговори в присъствието на везира и продължил разговора, сякаш не го забелязвал. А Джаафар също забелязал, че Халифа прави знаци на евнуха, само че не разбирал какво му вика.

— Сандал, какво иска от тебе този просяк? — запитал той.

— Господарю! — заговорил евнухът. — Това е онзи рибар, чиято риба разграбихме на брега на Тигър! — и му разказал каква е работата.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че везирът се усмихнал и казал:

— Този рибарин е дошъл с нуждата си, а ти не я изпълняваш? Нима не го познаваш? Та той е учител и другар на емира на правоверните! Днес той е попритеснен и само този рибар би могъл да го поразвлече! Не го пускай да си ходи, докато не поговоря с халифа!

Отишъл везирът Джаафар при халифа, а евнухът помолил рибаря да не си тръгва. Халифа възкликнал:

— Голяма е милостта ти, няма що! Дойдох да си търся парите, а тук ме запират като някакъв длъжник!

В това време Джаафар казал на халифа:

— Когато излязох от тебе, господарю, тръгнах си към къщи и видях, че твоят възпитател, учител и другар Халифа рибарят стои пред портата, сърди ти се и говори: „За бога, аз го научих да лови риба, той отиде за кошници и не се върна! Така приятелство не се прави, така не се отнасят към учители!“

Халифът се усмихнал, мъката му минала и рекъл:

— За бога, ще направя за него каквото трябва! Ако Аллах желае да му даде чрез мене беда, ще я получи, а ако желае да му даде късмет — все за него ще е! — взел парче хартия, разкъсал я на няколко къса и рекъл: — Напиши, Джаафар, двайсет бележки — от динар до хиляда динара, и още двайсет за всички степени на властта — от най-дребен чауш до халиф, и още двайсет начина за измъчване — от най-лекото наказание до погубване! — Джаафар написал собственоръчно всичко, което му наредил халифът. После емирът на правоверните наредил: — Искам да ми доведат Халифа рибаря! Ще му наредя да изтегли една от тези хартийки и ще му дам онова, което е написано на нея! Ако му се падне халифство, ще се откажа от него и ще го дам на Халифа! Но и не бих го пожалил, ако се окаже, че е изтеглил наказанието бесилка или отсичане на главата!

Джаафар си помислил: „Ами ако на този бедняк му се падне гибел — нали аз ще бъда причината! Но пък да става каквото е пожелал Аллах!“ Отишъл при Халифа, хванал го за ръка да го води, но Халифа загубил ума и дума и си помислил: „Какъв съм глупак, че дойдох при този противен рижав роб, а той ме предаде на това Дебело шкембе!“

— Горко ти, рибарю! — рекъл везирът. — Сега ще застанеш пред емира на правоверните и пазител на светите места!

Погледът на Халифа паднал върху халифа, който седял на трона си. Рибарят го познал, пристъпил към него и казал:

— Бъди здрав, свирачо! Не е хубаво, че ме остави да пазя рибата, а сам отиде и не се върна! А аз не успях да се огледам, когато дойдоха роби и ми разграбиха рибата! Всичко стана заради тебе! Ако бе донесъл бързо кошниците, щяхме да вземем от тази риба сто динара! Днес дойдох тук да си поискам онова, което ми се полага, а ето че ме задържаха! Но кажи ми какво се случи с теб? Теб кой те е задържал тук?

— Ела и си изтегли една от тези хартийки! — усмихнал се халифът.

— Нали искаше да ставаш рибар? Май днес си решил да ставаш звездоброец? — усмихнал се Халифа. — Да знаеш: който има много занаяти, все беден ходи!

— Вземай бързо хартийката без приказки, изпълнявай повелята на емира на правоверните! — викнал му Джаафар.

Пресегнал се Халифа и си помислил: „Вече няма да цаня този свирач да лови с мене риба!“ Взел една хартийка, протегнал я към халифа и рекъл:

— Е, и какво излезе от нея, свирачо?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът взел хартийката, подал я на везира Джаафар и наредил:

— Чети какво е написано в нея!

— Там е написано: „Да му се ударят сто тояги!“ — отговорил Джаафар.

Халифът наредил да ударят сто тояги на Халифа. Изпълнили повелята му, рибарят се надигнал и рекъл:

— Аллах да прокълне тази игра, Дебело шкембе!

— О, емир на правоверните! — заговорил Джаафар. — Този бедняк дойде при реката — как ще го върнеш жаден? Нека си изтегли още едно късметче, за да си отиде, но не толкова беден!

— Ако той си измъкне късметче със смърт, аз непременно ще го погубя и ти ще бъдеш причина за това! — рекъл халифът.

— Ако умре, поне ще си отдъхне! — рекъл Джаафар и наредил: — Вземи хартийка и моли решение от Аллаха!

Протегнал рибарят ръка, изтеглил хартийка, подал я на Джаафар, а той я прочел и замълчал.

— Защо мълчиш? — запитал халифът.

— О, емир на правоверните! — отговорил той. — На хартийката е написано: „Нищо да не се дава на рибаря!“

— Значи той при нас късмет няма! — рекъл халифът. — Кажи му да се маха от очите ми!

— Заклевам те в името на славните ти прадеди! — възкликнал Джаафар. — Нека да изтегли и трети късмет!

— Нека да изтегли още един, но той ще е последният!

Протегнал ръка рибарят, изтеглил трета хартийка, а в нея било написано: „Да се даде на рибаря един динар!“

— Аз ти исках късмета, но Аллах не пожела да ти даде повече от един динар! — рекъл Джаафар на Халифа.

— Сто тояги за динар е голяма печалба! — възкликнал Халифа. — Аллах здраве да не ти дава!

Халифът се засмял, а Джаафар дал динар на Халифа и го извел навън. При портата го забелязал евнухът Сандал и му викнал:

— Ей, рибарю! Няма ли да разделиш с нас нещичко от онова, което ти даде емирът на правоверните?

— Прав си, Рижавия! — отвърнал Халифа. — Значи искаш да си го разделим! Аз изядох сто тояги и взех един динар — той е половината ми печалба, която ти отстъпвам!

Хвърлил динара на евнуха и си тръгнал с разплакани очи. Евнухът разбрал, че говори истината, и викнал на слугите да го върнат. Довели пак рибаря пред него, той бръкнал в джоба си, измъкнал от там червена кесия, развързал я и я опразнил — вътре имало точно сто динара.

— Вземи това злато за рибата си, рибарю, и си върви!

Зарадвал се Халифа, забравил за боя, взел стоте динара и още динара на халифа отгоре и си тръгнал. И тъй като всевеликият Аллах желаел да се извърши онова, което е предопределил, рибарят минал край пазара и видял голям кръг хора, сред тях седял старец, пред него — сандък, на сандъка седял евнух, а старецът викал:

— Търговци, хора паралии, който бърза — ще спечели! Кой ще плати нещо за този непознат сандък от дома на госпожа Зубейда? Колко ще наддавате?

— За бога, това е опасна работа! — казал един от търговците. — Но вземам сандъка за двайсет динара!

— Петдесет динара! — викнал друг.

Така наддавали, докато цената не стигнала сто динара и посредникът запитал:

— Ще даде ли някой повече?

— Аз давам сто и един динар! — викнал Халифа рибарят.

Търговците помислили, че се шегува, засмели се и рекли:

— Евнух, дай му го за сто и един динара!

— За бога, само на него ще го продам! — викнал евнухът. — Вземи го, рибарю, Аллах да те благослови и давай парите!

Измъкнал Халифа златото, дал го на евнуха и пазарлъкът свършил. Евнухът раздал златото на бедните още там, върнал се в двореца и съобщил на Зубейда какво е направил.

Халифа вдигнал сандъка на рамо, но не могъл да го носи така и затова го вдигнал на главата си. Помъчил се доста, докато го вкара в дома си, дълго се трудил над катинара, не успял да го счупи и си рекъл: „Я да го оставя за утре!“ Понечил да си легне, но не намерил къде, защото сандъкът заемал цялата стая. Легнал отгоре му и усетил, че нещо вътре мърда…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Халифа се изплашил, станал и си рекъл: „Май че вътре са запрени джинове!“ Легнал отново и почувствал, че нещо вътре мръднало по-силно от първия път. Скочил на крака. Нямал лампа, защото нямал пари да си купи, изскочил на улицата и завикал:

— Ей, хора! Елате с лампа! Джинове ме нападнаха!

Присмели му се хората, но му дали лампа. Взел я той, ударил с камък катинара, строшил го, отворил сандъка, а там — девойка като хурия. Тя била омаяна с омайно биле, но от удара му повърнала билето, дошла на себе си, отворила очи, усетила, че й е тясно, и се размърдала. Халифа рибарят се навел над нея и запитал:

— За бога, господарке, откъде си?

Отворила девойката очи и рекла:

— Кой си ти? Къде съм? Нима не съм в двореца на халифа?

— Какъв ти халиф, лудо момиче! — възкликнал Халифа. — Ти си просто моя неволница, днес те купих за сто и един динара, донесох те вкъщи — ти лежеше ей в този сандък!

— Как се казваш? — запитала девойката.

— Казвам се Халифа! — отговорил рибарят. — Само че не знам откъде ми излезе този късмет, като знам, че късметът бяга от мен!

— Стига сме приказвали! — засмяла се девойката. — Имаш ли нещо за хапване?

— Не, за бога! — отговорил Халифа. — От два дни и аз не съм ял и също имам нужда от някоя хапка! Аллах да пази този сандък, който ме направи беден! Вложих в него всичко, което имах, и се разорих!

— Ами помоли нещо от съседите да хапна! Гладна съм!

Излязъл Халифа от къщата и завикал:

— Ей, хора! Съседи, гладен съм и нямам какво да ям!

Един съсед му дал питка, втори — още една, трети — парче сирене, четвърти — краставица: напълнили се полите на халата му. Той сложил всичко пред девойката и рекъл:

— Яж!…

— А как да ям, като няма стомна с вода да пия? — засмяла се тя. — Боя се да не се задавя с някое парче и да умра!

— Аз ще напълня за тебе тази стомна! — казал Халифа, взел стомната, излязъл посред улицата и завикал: — Ей, хора! Дадохте ми да ям, но ми се дощя и да пия — сега ме напойте!

Един му донесъл вода с чаша, друг — със стомна, трети — в шише. Напълнил той стомната си, върнал се у дома и рекъл:

— Ето! Нали вече нямаш други такива желания? Хайде, разкажи ми историята си!

— Аз съм Кут ал-Кулуб, неволницата на халифа Харун ар-Рашид! — рекла тя. — Госпожа Зубейда ревнува халифа от мене, даде ми омайно биле и ме затвори в този сандък! Но това се случи за твой късмет! Ти ще вземеш от халифа много пари за мене и ще станеш богат!

— А това да не е онзи Рашид, в чийто дворец ме задържаха днес? — запитал рибарят. — Онзи свирач с малък хаир и малък ум! Аз по-голям скъперник от него не съм виждал! Той ми удари вчера сто тояги и ми даде един динар всичко на всичко, макар че аз го научих как да лови риба! Той ме измами!

— Забрави тези лоши думи! — рекла девойката. — Следващия път се дръж прилично и ще постигнеш, което искаш!

Аллах свалил от очите на рибаря завесата, за да открие късмета си.

— Слушам и се подчинявам! — рекъл той. — Я легни си поспи!

Легнала си тя, Халифа се опънал до нея до сутринта. Като се съмнало, тя поискала от него дивит, перо и хартия. Халифа й донесъл от съседите. Тя написала писмо до търговеца — приятел на халифа, разказала му, което й се било случило и че се намира у Халифа рибаря, който я купил. Дала написаното на Халифа и му рекла:

— Вземи това писмо и иди на златарския пазар! Дай на Ибн Кирнас златаря това писмо и нищо друго не казвай!

Взел Халифа писмото, намерил търговеца и му протегнал писмото. Търговецът го взел, прочел го и разбрал какво е написано в него…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Ибн Кирнас целунал писмото, скочил на крака и запитал:

— Братко, къде е къщата ти?

— А защо ти е къщата ми? — запитал на свой ред Халифа. — Май искаш да откраднеш неволницата ми!

— Не, напротив, ще купя и на двама ви нещо за хапване!

— Къщата ми е на тази и тази улица! — обяснил рибарят.

— Ама че работа! Аллах здраве да не ти дава, нещастнико! — викнал Ибн Кирнас и наредил на двама от робите си: — Идете с този човек при Мухсин сарафина и му кажете: „Мухсин, дай на Халифа хиляда динара!“ После бързо се връщайте!

Така и сторили. Дал му Мусхин хиляда динара, Халифа ги взел и заедно с робите се върнал в дюкяна на господаря им. Той вече седял на сиво муле, струващо хиляди динари, до него имало още едно също такова, оседлано и обяздено.

— Качвай се на мулето! — викнал Ибн Кирнас на Халифа.

Халифа седнал на мулето, но с лице назад, хванал го за опашката, викнал, а то скочило и го съборило. Присмели му се хората, а той се надигнал и си казал: „Що ми трябва да се качвам на такова голямо магаре!“

Ибн Кирнас го оставил на пазара, забързал при халифа, съобщил му за неволницата, после се върнал, взел я от дома на Халифа и я прибрал в къщата си. Върнал се Халифа сам у дома да си търси неволницата и що да види — хора се събрали пред къщата му и си говорят:

— Днес Халифа съвсем се е побъркал! Трябва да се види откъде има тази неволница!

— Той е просто полудял сводник! Сигурно я е намерил пияна на пътя и я отвел в къщата си, а сега се е скрил, защото знае какъв грях е сторил!

И докато разговаряли — ето ти го и самия Халифа.

— Какво ти е, нещастнико? — викнали му те. — Дойдоха тук някакви роби и взеха неволницата, която си откраднал! Търсиха и тебе, но те нямаше!

— Как така са ми взели неволницата? — ядосал се Халифа.

— Ако им паднеш — ще те претрепят! — казал някой.

Но Халифа сякаш не ги чул. Върнал се тичешком в дюкяна на Ибн Кирнас, видял го да излиза и му викнал:

— За бога, лоша работа си свършил! Ти ми отвлече вниманието, прати робите си и те взеха неволницата ми!

— Абе, откачен такъв! Ела тук и мълчи!

Въвел го той в прекрасния си дом. Халифа видял девойката в златно кресло, а около нея — десет неволници. Ибн Кирнас целунал земята пред нея, а тя го запитала:

— Какво направи с моя нов господар, който ме купи за всичко, което притежаваше?

— Дадох му хиляда динара! — отговорил той и й разказал историята на Халифа.

Девойката се засмяла и рекла:

— Не бъди придирчив към него, той е простичък човек! Ето за него още хиляда динара в дар от мене! И ще вземе от халифа толкова, че ще стане богат!

И докато разговаряли, дотичал пратеник на халифа да прибере Кут ал-Кулуб. Тя тръгнала заедно с Халифа. Влезли двамата при емира на правоверните. Той ги поздравил, разпитал девойката какво й се е случило с онзи, който я бил купил, и тя отговорила:

— Това е човек на име Халифа рибаря, ето го — стои пред вратата! Разказа ми, че имал сметки за оправяне с тебе от съдружието ви в рибарлъка!

Халифът направил знак на Халифа. Приближил се рибарят, целунал земята пред емира на правоверните и му пожелал вечна слава и благополучие. Халифът се засмял и запитал:

— Рибарю, ти наистина ли вчера прави съдружие с мене?

Разбрал Халифа смисъла на думите му, събрал смелост и рекъл:

— Кълна се в онзи, който ти е дал халифата, не знам за такова съдружие! Аз само те гледах и си говорихме!

Халифът се разпоредил да му дадат начаса петдесет хиляди динара в злато и разкошна дреха, обшита със злато, а също така муле и няколко роби. Станал Халифа богат и пребогат. Халифът се зарадвал на появата на неволницата си, но разбрал, че всичко това е работа на Зубейда! Огромен гняв го обхванал и той я изоставил за известно време — не влизал при нея и не преспивал с нея…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато разбрала за гнева на халифа, Зубейда се разтревожила, руменото й лице пожълтяло и когато вече нямала сили да търпи, му пратила писмо, в което се извинявала за постъпката си. В него имало следните стихове:

Прекланям се пред твоето благоволение!

Мен мъка ме гнети, гори ме съжаление!

           О, приеми страстта ми, господарю —

           достатъчно скръбта ми ме изгаря!

Душата иска днес да се пречисти!

Животът мътен е — а тъй бе бистър!

           Живот ми даваш — щом сега простиш ми,

           и смърт — ако живот не разрешиш ми!

Сърди ми се! Виновна съм! Прости ми —

че прошката ни прави по-любими!

Емирът на правоверните прочел писмото и си казал: „Аллах прощава греховете изцяло, а той е всеопрощаващ и милосърден!“ Пратил й той отговор, в който имало прошка, извинение и забрава на миналото. После определил на Халифа петдесет динара заплата на месец и висок сан.

Рибарят излязъл навън, като пристъпвал гордо. Зърнал го евнухът, който му бил дал сто динара.

— Рибарю, откъде имаш всичко това? — запитал го той.

Разказал му Халифа какво му се било случило. Зарадвал се евнухът, че е станал причина за богатството му, и казал:

— А няма ли да ме възнаградиш заради парите, които имаш?

Пъхнал Халифа ръка в джоба си, извадил кесия с хиляда динара и я дал на евнуха, като му казал:

— Вземи си парите и Аллах да те благослови!

Много се учудил Сандал на великодушието на Халифа. А той яхнал мулето, край което притичвали робите му. Народът го гледал и се чудел на голямото му величие. Когато слязъл от мулето, хората го заразпитвали откъде е извадил този късмет, и Халифа им разказал всичко. Купил си дом с красиви колони, много пари похарчил за него, но го направил от хубав по-хубав. Тогава поискал за жена девойка от най-личните семейства. Влязъл в брачната нощ при нея, получил огромно наслаждение и голямо удоволствие. Започнал да навестява през ден и халифа Харун ар-Рашид, който го обсипвал с милости и щедрост. Живял си така в голямо щастие, радост, величие и сладост, докато не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва! Да бъде славен онзи, който е всевелик и всевечен, който е вечно жив и никога не умира!…

Приказка за Хасан златаря от Басра

Разправят също, че в древни времена в град Басра живял търговец. Той си имал две мъжки чеда и много пари. Умрял и оставил своето богатство на синовете си. Децата си разделили парите поравно, всеки взел своя дял. Отворили си дюкяни. Единият станал медникар, а другият — златар.

Един ден на пазара се появил персиец чужденец. Минал той пред дюкяна на момъка златар, който се казвал Хасан, погледнал изработките му, разгледал майсторлъка му и всичко му харесало. В същото време разглеждал някаква стара книга. Станало пладне, дюкянът се поизпразнил.

— Синко! — казал персиецът. — Ти нямаш баща, а аз си нямам син! Хубав си, сръчен си… Ала аз знам занаят, по-добър от който на света няма! Много хора са ме молили да ги науча, но така и не пожелах! Реших да науча тебе, да сложа стена между тебе и бедността и да си отдъхнеш от умората на този занаят покрай чука, наковалнята, въглищата и огъня!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И СЕДЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан златарят запитал:

— И кога ще ме научиш, господарю?

— Утре ще дойда и пред очите ти ще превърна парче мед в чисто злато! — рекъл персиецът.

Хасан се прибрал при майка си, двамата се нахранили и изгубил ум и разум, той й разказал за персиеца.

— Ама ти как я мислиш тая, синко? — заговорила тя. — Пази се, не слушай хорски приказки, особено на персийци! Те са хашишчии, занимават се с алхимия и мамят хората!

— Майко! — рекъл Хасан. — Ние сме хора бедни! Дори да ни измами, няма какво да вземе от нас!

Замълчала разгневена майката. А синът й — сън не го хванал нея нощ.

Когато се съмнало, грабнал ключовете и отворил дюкяна. Ето че персиецът дошъл. Хасан понечил да целуне ръката му, но той я отдръпнал[1] и рекъл:

— Хасане, приготви тигела и нагласи меха!

Направил златарят каквото повелил персиецът, разпалил въглищата.

— Имаш ли мед? — запитал го той.

— Имам тук един счупен бакър!

Накарал го персиецът да разтрошиш бакъра на малки късчета, хвърлил ги в тигела и раздухал меха, да се стопят. После снел чалмата си, извадил от нея нещо увито в хартия и сипал в тигела колкото половин дирхам от него — то приличало на прах от жълт антимон. Тутакси в тигела всичко се превърнало в чисто злато. Учудил се Хасан от станалото, мислите му се объркали. Взел златния слитък, заобръщал го, взел пилата, остъргал го и се убедил, че е от чисто злато, при това от най-висока проба. Навел се да целуне отново ръката на персиеца, но той не му позволил, а казал:

— Занеси слитъка на пазара, продай го и не казвай никому нищо!

Отишъл Хасан на пазара, продал слитъка за петнайсет хиляди дирхама, прибрал се у дома си, разказал на майка си за станалото и добавил:

— Мамо, вече се научих как става тази работа!

— „Няма сила и воля освен у Аллах!“ — засмяла се тя и после горчиво замълчала.

С цялата си глупост Хасан взел една медна тръба, върнал се при персиеца, който го чакал в дюкяна, и я поставил пред него.

— Какво искаш да правиш с тази тръба, синко? — запитал той.

— Ще я разтопим и ще я превърнеш в златни слитъци! — отговорил Хасан, а персиецът се разсмял и рекъл:

— Ти да не си луд, че да изнасяш за продажба два слитъка в един и същ ден? Когато те науча на тази работа, ти не бива да я правиш повече от веднъж годишно — стига ти!

Момъкът разпалил огъня, хвърлил въглища в него и нагласил тигела. Викнал на персиеца:

— Научи ме как се прави това!

— На тебе май не ти достига ум! — разсмял се оня. — Никой не е научил този занаят в шумотевицата на улиците! Ако почнем да го правим тук, хората ще рекат, че се занимаваме с алхимия, властниците ще чуят и ще загубим главите си! Ако искаш да научиш занаята, трябва да дойдеш у дома!

Хасан затворил дюкяна и тръгнал с персиеца, но си спомнил думите на майка си и го обхванали съмнения. Спрял, навел глава към земята и помислил. Персиецът се усмихнал и рекъл:

— Аз гледам как да ти сторя добро, а ти си мислиш, че ще ти сторя зло! Ако се боиш, ще дойда в твоя дом и ще те уча там! Върви напред, води ме!

Тръгнал Хасан напред, персиецът — след него стигнали до къщата. Хасан казал на майка си за идването му. Тя поразтребила и излязла при съседките. Хасан го поканил да влезе, донесъл гозба от пазара, сложил я пред него и казал:

— Яж, господине, че да ни свързват хлябът и солта!

— Но едва ли някой знае как ще го накаже съдбата, ако наруши приятелството! — казал персиецът. — Аллах да те възнагради! С такъв като тебе лесно се става приятел! Готов съм и тайните си да покажа! Я ми донеси нещата!

Хасан не повярвал на ушите си, затичал се като жребче, пуснато напролет по поляните, отишъл в дюкяна, взел нещата, върнал се и ги поставил пред него. Измъкнал персиецът книжна кесийка и рекъл:

— Хасане, ако не те чувствах като роден син, нямаше да те науча на този занаят! Но от моя магически еликсир ми е останала само тази кесийка! Гледай добре как ще смесвам съставките, всичко ще правя пред тебе! На всеки десет ратла мед трябва да се слага по половин дирхам от това, което е в тази хартийка — тогава ще имаш десет ратла злато от най-висока проба. В тази кесия са останали три окии. Когато еликсирът се свърши, ще направя друг!

Хасан взел меден тас, разтрошил го, хвърлил парчетата в тигела, сложил една стиска от онова, което било в кесийката, нагрял всичко и то начаса се превърнало в слитък от чисто злато. Зарадвал се Хасан много и заоглеждал слитъка. А персиецът използвал невниманието му, измъкнал от чалмата си торбичка с омайно биле, такова, че и слон да го вдъхне, ще спи от вечер до вечер, откъснал едно парче, сложил го в един сладкиш и му го подал. Хасан го сложил в устата си, глътнал го, за миг главата му се спуснала под нозете му и светът изчезнал от очите му. Персиецът разбрал, че злото е сторено, и рекъл:

— Падна ли ми, куче арабско? От дълги години те търся, най-после те намерих, Хасане!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че персиецът вързал ръцете и нозете на Хасан, взел сандък, сложил го вътре, затворил го, взел всичките му пари и златни слитъци. После отишъл на пазара, наел хамалин и той понесъл сандъка. Спрели край реката. Там го чакал голям кораб. Моряците сложили сандъка на кораба и персиецът викнал:

— Вдигайте котвата! Опъвайте платната!

И корабът потеглил с попътен вятър…

А майката на Хасан изчакала, докато се мръкне, прибрала се у дома, видяла, че портата зее отворена, не намерила нито сандък, нито пари. Разбрала, че чедото й е отвлечено. Заудряла се по лицето, завикала, заохкала и така продължила да плаче през тъмни нощи и бели дни. Посред стаята издигнала гроб, написала върху камъка името на Хасан и деня на изчезването му и през цялото време седяла до него…

А този персиец бил магьосник и много мразел мюсюлманите. Бил хитър и ловък, опитен алхимик, така както е казал поетът:

Той куче е и кучи син, и кучи внук!

Щом куче куче породи, хаир не чакай тук!

Този проклетник бил Бахрам магът. Всяка година отвличал по един мюсюлманин и го погубвал, защото така трябвало да прави. Хитрината му с Хасан златаря била успешна. Пътувал цял ден и цяла нощ и после наредил на слугите си да донесат сандъка. Измъкнал момъка от него, дал му да подуши нещо кисело и духнал в носа му някакъв прашец. Кихнал Хасан и омайното биле изскочило. Отворил очи, огледал се и видял, че е посред морето, че корабът се носи, а персиецът стои до него. Разбрал, че го е сполетяло туй, за което го предупреждавала майка му, и възкликнал:

— „Няма сила и воля освен у всевишния Аллах! Аз съм Аллах и аз съм, при който се връщат!“ Всемогъщи Аллах, дай ми търпение пред злината, пратена от тебе! — после учтиво се обърнал към персиеца: — Каква е тази работа? Къде са хлябът и солта?

— Куче! — креснал персиецът. — Може ли такъв като мене да признава хляба и солта! Че аз съм погубил досега хиляда момци, без един — и ти ще допълниш хилядарката!

Хасан разбрал, че стрелата на висшето предопределение го е улучила…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че проклетият Бахрам се засмял и рекъл:

— В името на огъня и светлината, на зноя и тъмнината! Не мислех, че така леко ще паднеш в мрежата ми! Но огънят ми помогна да те пипна! Ще се върна и ще те дам курбан на него!

— Ти предаде хляба и солта! — възкликнал Хасан.

Вдигнал магът ръка и го ударил. Той паднал, ударил зъби в земята, сълзи потекли по бузите му. Магът наредил на слугите си да запалят огън.

— Този огън поражда светлина и искри! — казал той на Хасан. — Аз се кланям на него! Ако и ти му се поклониш, ще ти дам половината си богатство и ще те оженя за дъщеря си!

— Горко ти! — викнал Хасан. — Ти си неверник и магьосник, който се кланя на огъня! Това не е вяра, а зло!

Проклетият маг приседнал пред огъня и започнал да го бие с плетен кожен бич, докато нацепил кожата му. После наредил да му дадат нещо за ядене и пиене. Донесли му, но той не пожелал нито да яде, нито да пие! Магът започнал да го бие денем и нощем по целия път, но Хасан търпял и възхвалявал Аллаха. След три месеца Аллах изпратил силен вятър срещу кораба, морето почерняло, корабът се замятал и капитанът викнал на всички:

— Това ни е пратено заради този момък! От три месеца Бахрам магът го измъчва и Аллах не може вече да търпи това!

Всички наскачали срещу магьосника. Видял той, че ще загине, развързал Хасан, съблякъл скъсаните му дрехи, преоблякъл го с други, много по-хубави, обещал да го научи на занаята си и да го върне в родината му, а накрая рекъл:

— Прощавай, синко, за това, което ти сторих! Ако има вина, има и прошка! Направих това с тебе не за друго, а за да изпитам търпението ти!

Зарадвал се капитанът, че Хасан е вече свободен, а момъкът благодарил на Аллах. Вятърът спрял, тъмнината се разкъсала и корабът спокойно продължил пътя си. Тогава Хасан се обърнал към мага:

— Накъде пътуваме, персиецо?

— Отиваме към Задоблачните планини, синко! — отговорил той. — Там се намира съставката, от която правим алхимичния еликсир!

Отпуснала се душата на момъка. Пътували още три месеца. Корабът хвърлил котва край дълъг бряг, осеян с разноцветни камъчета.

— Намерихме това, което търсехме! — обявил персиецът.

Тръгнал Хасан с мага. След като се разпоредил какво да прави капитанът с нещата му, двамата се отдалечили от кораба. По едно време магьосникът седнал, извадил медно барабанче и златна пръчица, обвита в коприна с извезани заклинания по нея, ударил по барабанчето и посред равнината се надигнал облак прах. Изплашил се Хасан, а Бахрам го погледнал и рекъл:

— Какво ти е, синко? Ти не бива повече да се боиш от мене! Ако моята работа можеше да се свърши без тебе, нямаше да те свалям от кораба! Този облак е нещо, което ще ни улесни!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато прахът се уталожил, изпод него се показали три жребеца. Магът възседнал единия, Хасан възседнал втория, а на третия натоварили нещата си. Пътували три дни и спрели сред широко поле. Видели сред него заслон върху четири колони от червено злато. Слезли от конете, влезли под заслона, хапнали, пийнали и отпочинали. Хасан видял в далечината висока сграда.

— Какво е това, чичо? — запитал той.

— Това е дворец! — отговорил Бахрам. — В него живее мой враг! Там ми се случи една история, но сега нямам време да ти я разказвам! — ударил по барабана, появили се конете, те пак ги яхнали и пътували още седем дни. На осмия магът запитал: — Какво виждаш, Хасане?

— Между изгрева и залеза виждам само облаци и бури! — отговорил момъкът.

— Това не са облаци, нито бури! — казал Бахрам. — Това е огромна висока планина, която разсича облаците. Нито един облак не може да се издигне над нея! На върха й е онова, което ни трябва! Но то има нужда от твоите ръце! Еликсирът се получава само от тревата, която расте там, където планината разсича облаците! Щом наберем от нея, ще ти покажа как става цялата работа!

Стигнали до планината. Спрели в полите й. По склоновете й зърнали дворец.

— Какъв е този дворец? — запитал Хасан.

— Това е жилище на джинове! — отговорил магът и продължил: — Извинявай за онова, което ти сторих! И не ми противоречи нищо! Нали сега сме едно цяло! — бръкнал в дисагите си, извадил ръчна мелница и малко пшеница, смлял я, омесил тесто, направил от него три питки, запалил огън и ги изпекъл. Ударил по барабанчето, появили се жребците. Избрал един, заклал го, одрал кожата му и рекъл на Хасан: — Влез в тази кожа! Аз ще те зашия в нея и ще те оставя на земята! Ще се спуснат хищни птици, ще те понесат и ще те оставят върху билото на планината! Ето ти този нож! Щом усетиш, че си на твърда земя, разрежи кожата и излез! Птицата ще се изплаши и ще отлети. Покажи ми се на ръба на планината, викни ми и аз ще ти кажа какво да правиш!

Взел той трите питки и стомна вода, сложил ги заедно с Хасан в кожата и го зашил вътре. Долетяла хищна птица, грабнала го, полетяла с него към планинското било и кацнала там. Хасан разсякъл кожата, измъкнал се от нея и викнал на мага от планинския ръб.

— Огледай се и ми кажи какво виждаш! — отговорил му Бахрам.

Огледал се Хасан зад себе си и видял множество изтлели човешки кости и дървени трески. Съобщил му, а магът му викнал:

— Точно това търсим! Вземи шест наръча трески и ми ги хвърли! Те са от тревата, с която се прави алхимичният еликсир!

Хвърлил му Хасан шест наръча трески. Когато магът ги видял при себе си, викнал:

— Куче, аз си свърших работата! Ако искаш — остани там, за да умреш, ако ли не — хвърли се долу, за да загинеш! — и си тръгнал.

— „Няма сила и воля освен у всевишния Аллах!“ — възкликнал Хасан. — Този неверник пак ме измами!

И седнал да оплаква съдбата си, като заредил следните стихове:

Ако Аллах поиска белята да направя,

   дори да имам слух и ум, и взор,

слуха ми той запушва, очите заслепява,

   умът ми се излива от устния отвор!

Щом вече се изпълни присъдата всевишна,

   той връща ми ума, за да се осъзная!

Че всеки сам изстрадва присъдата си лична,

   но няма да разкаже как всичко точно станало…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан се обърнал и тръгнал по билото. Бил убеден, че ще умре. Стигнал до обратната страна на планината. Видял долу синьо море с бурни вълни, цялото побеляло, всяка вълна като огромна планина. Приседнал на колене, прочел наум молитвата, която се произнася при погребения, и скочил в морето. Понесли го вълните и го извели жив и здрав на някакъв бряг. Хасан възхвалил Аллах и му благодарил. После стигнал до огромен дворец, извисен до небесата — бил същият, за който Бахрам казал, че в него живее негов враг. „Може пък спасението ми да е там!“, помислил Хасан. Видял, че портата е отворена. В двора имало скамейка, на нея — две девойки като месечини, и двете играели шах. Едната надигнала глава, зърнала го и възкликнала:

— За бога, това е човешко същество! Мисля, че е онзи момък, когото Бахрам магът водеше със себе си!

Хасан се хвърлил в нозете й, горчиво заплакал и заговорил:

— За бога, господарке! Аз съм този нещастник!

По-малката девойка рекла на по-голямата:

— Сестро, бъди ми свидетелка! Обявявам този човек за мой брат! Давам клетва пред Аллах, че ще умра, ако той умре, ще живея с неговия живот, ще се радвам с радостите му и ще тъгувам със скърбите му! — взела го за ръка, въвела го в двореца, снела от гърба му разпокъсаните дрехи, облякла го в царски одежди, подредила му трапеза, седнала със сестра си до него и рекла: — Разкажи ни патилата си с това проклето куче магьосника!

Хасан се поуспокоил, събрал мислите си и им разказал всичко, което му се било случило.

— А ти запита ли го за този дворец? — попитали те.

— Да, питах го! Той ми каза, че не обичал да му се споменава за него, защото тук живеели дяволи и сатани!

— Значи този неверник ни смята за дяволи и сатани, така ли? — разгневили се девойките. — За бога, да можехме да го погубим с най-жестока смърт и да пръснем праха му на вятъра!

— А как ще стигнете до него? — запитал Хасан. — Той е хитър магьосник!

— Той е в една градина! Знаем къде е, и скоро ще го погубим!

— Сестро, разкажи му сега всичко за нас! — казала голямата сестра.

И тя заразказвала:

* * *

Ние сме царски дъщери! Баща ни е един от най-високопоставените царе на джиновете. Всевишният Аллах му дари седем дъщери. Но го обзеха глупост и ревност и той не омъжи никоя от нас! Веднъж извика везири и приятели и им рече:

— Знаете ли място, до което не стигат пътища нито за хора, нито за джинове и където има много плодни дървета и потоци? Искам да заселя там седемте си дъщери!

— За тях най ще подхожда дворецът при Задоблачните планини! — отговориха те. — Той е строен от ифрит — от онези, които са се разбунтували по времето на господаря ни Сулейман! След като те изпогинаха, никой не е живял там, защото е откъснат от света! Около него има плодни дървета и потоци, водата наоколо е по-сладка от горски мед и по-студена от лед! Който пие, начаса се излекува от шарка, проказа или каквато и да е друга болест! Баща ни ни изпрати в този дворец, събра тук всичко, от което имаме нужда. Когато ни се ще да пояздим — удряме барабан, идват всичките му войници и ние си избираме някой за яздене. Когато той поиска да отидем при него, отвеждат ни да ни се нагледа, после се връщаме в дома си! Имаме още пет сестри — те сега са на лов. В такива случаи две от нас остават в двореца за дежурство и приготвяне на храната. Молехме се на Аллах да ни прати някое човешко същество, че да си правим разговорка! Хвала на Аллаха, че те прати при нас!

* * *

— Хвала на Аллах, който умилостиви сърцето си към мен! — възкликнал Хасан.

Скоро и другите сестри се върнали от лов, двете сестри им разказали патилата на Хасан и те го поздравили с щастливото избавление.

Така той заживял с девойките, излизал с тях на лов, тялото му укрепнало, станал силен, напълнял, наедрял. В негово присъствие девойките се веселели, а той им се радвал. Сестрите се заклели непременно заедно да погубят Бахрам мага.

На следващата година проклетникът се появил отново. Водел момък мюсюлманин, здраво окован и жестоко измъчен. Спрял той близо до двореца. По това време Хасан бил при един поток под дърветата…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Хасан зърнал Бахрам мага, сърцето му трепнало, побледнял и рекъл:

— За бога, сестри мои, помогнете ми да погубя този проклетник! Ето че пак е дошъл! Води момък мюсюлманин, когото е отвлякъл! Искам да го погубя, за да пречистя душата си и да спася този момък. Ще се успокоя, когато този мюсюлманин се върне в родината си!

Сложили си девойките шлемове, облекли военни доспехи, грабнали мечове. Довели на Хасан жребец в пълно снаряжение и му дали най-хубавото оръжие. А магьосникът вече бил заклал камила, бил я одрал, биел момъка и му говорел:

— Влизай в тази кожа!

Пристъпил Хасан изотзад и му креснал:

— Долу ръцете от момъка, измамник и огнепоклонник!

— Ама ти как се спаси, синко? — стреснал се магьосникът. — Кой те свали долу?

— Спаси ме всевишният Аллах, за да предам сега душата ти в ръцете на враговете ти! — отговорил Хасан. — Нали и мене така измъчваше? Нито брат, нито приятел, нито майка, нито най-искрена клетва могат да те отърват! Ти сам каза, че, който предаде хляба и солта, Аллах ще му отмъсти!

И той стоварил меча си върху шията му и Аллах бързо изпратил душата на неверника в огъня. Хасан ударил по барабанчето с вълшебната пръчка и конете като светкавица застанали пред него. Освободил момъка от въжетата, качил го на единия жребец, натоварил другия с храна и вода и рекъл:

— Връщай се у дома си!

Така Аллах с ръцете на Хасан освободил момъка от гибел.

Девойките го наобиколили, чудели се на неговата смелост и рекли:

— Хасане, ти направи нещо, което е предостатъчно, за да бъде Аллах вечно доволен от тебе!

Хасан се върнал в двореца и пак заживял в ядене, пиене, веселби и игри. Съвсем бил забравил за майка си. И един ден сред равнината се вдигнал огромен облак прах, който засенчил земята.

— Скрий се, Хасане! — викнали девойките. — Прибери се в стаята си, може и в градината да влезеш!

Хасан се скрил в стаята си. След малко пушилката се избистрила и изпод нея се показали войници като скакалци, като развълнувано море, които идвали от царя — бащата на девойките, и три дни останали на гости. Девойките ги разпитвали какво е станало, и те отговорили:

— Дошли сме по царска повеля! Един от царете е вдигнал сватба и иска да дойдете там и да се повеселите!

— И колко време ще отсъстваме?

— Колкото ни трябва за отиване и връщане и два месеца отгоре!

Девойките обяснили на Хасан каква е работата, и му рекли:

— Този дом е и твой! Бъди спокоен, не се бой от нищо! Никой не може да стигне до това място! Ето ти ключовете от всички стаи! Но те молим, братко, не отваряй ей тази врата!

Сбогували се и отпътували. Хасан останал сам. Нещо започнало да го стяга в гърдите, станало му скучно. Дворецът бил широк, но все тесен му се струвал.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан започнал да ходи сам на лов из равнината. Станало му още по-скучно от самотата. Веднъж тръгнал из двореца, ровил се по всичките му ъгли, отворил стаите на девойките, видял в тях такива богатства, че ум да ти зайде, но не пипнал нищо. Но в душата му пламвал огън, като си спомнял съвета на сестра си да не отваря онази стая. Мислел си: „Сигурно в нея има нещо, което тя не желае да бъде видяно от човек! За бога, ще погледна, пък ако ще и да умра!“ Отворил, но видял само изоставена стълба от йеменски оникс. Опрял я на стената, качил се върху покрива и си помислил: „Защо ли ми забрани да влизам тук?“ Излязъл от другата страна на двореца на някакво място, цялото в градини и алеи, дървета и цветя, животни и птици. Особено красиво било развълнуваното езеро. Пред него имало дворец на четири колони, строен от различни тухли: ред от злато, ред от сребро, ред от рубин, ред от изумруд. По средата — кресло от скъпоценни камъни — рубини и ахати. Дворецът бил построен на възвишение до голям водоскок. Над креслото висели благовония от алое и сандалово дърво на верига от червено злато и зелен изумруд, инкрустирани с бисери, всеки от които бил колкото яйце на гълъб. Край езерото имало скамейка от алоево дърво, с вплетени пръчици червено злато и с вградени бисери, цветни скъпоценни камъни и други благородни метали, които образували кръгове. И както си седял и се чудел на красотата на неизброимия брой бисери и рубини, които блестели тук и там, пръснати с огромен майсторлък, когато долетели десет птици. Хасан разбрал, че се канят да кацнат, за да си пийнат водица, и се скрил от тях, защото се боял да не го видят и да се разлетят. Птиците се извисили над едно голямо и красиво дърво и кацнали под него. Всяка смъкнала перушината си с нокти и се измъкнала от нея — оказало се, че това са дрехи от пера и пух, от които излезли моми девици, които затъмнявали с хубостта си блясъка на луната. Били облечени в свила и коприна. Седнали на тревата, а Хасан ги гледал и си казвал: „За бога, сестра ми не е давала да се отваря онази врата само заради тези девойки!“ Съблекли се съвсем и дълго се къпали и плискали в езерото. Мъчно му станало на Хасан. Дощяло му се да слезе при тях, но не смеел. Привечер главната рекла:

— Царски дъщери, мръква се, а страната ни е далече! Стига сме стояли тук, ами да се връщаме у дома!

Всички облекли перушинените си дрехи и се превърнали в птици. После излетели заедно. Тръгнал си Хасан обратно по познатия път, излязъл върху покрива, слязъл по стълбата, отишъл при забранената врата и я затворил зад гърба си. Когато се съмнало, пак я отворил, отишъл на предишното място, чакал, докато мръкнало, но никоя от онези птици не долетяла. Притъмняло му пред очите, широкият свят му се сторил тесен. Не ял, не пил, не спал, покой не можел да си намери.

Но ето че след няколко месеца над равнината се надигнал облак прах, който се спуснал надолу и се разпръснал. Хасан разбрал, че стопанките на двореца се връщат. Слезли от конете си седемте сестри, а малката се затичала към стаята на Хасан. Не бил там — намерила го в едно от подземията слаб, с отпаднало тяло, с отънели кости, с побледняло лице, с очи, потънали в орбитите от глада и жаждата.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че девойката запитала Хасан:

— Братко, какво ти се е случило? Виждам, че лееш обилни сълзи! За бога, разкрий ми тайната си!

Въздъхнал Хасан и отговорил:

— Боя се, сестро, че ако ти кажа, ще ми се разгневиш и ще ме оставиш да умра от мъка и скръб!

— За бога, братко, не! — рекла тя. — И живота си да загубя, пак няма да те изоставя!

Той й разказал как отворил вратата, защо от десет дни не е нито ял, нито пил, и горчиво се разплакал. Заплакала и тя, простила му и рекла:

— Успокой се, братко! Готова съм да заложа душата си, само и само ти да си щастлив! Ще измисля някаква хитрост, пък дори тя да ми струва живота! Все пак съветвам те засега да не споделяш сърдечната си болка със сестрите ми! Ако те запитат дали си отварял вратата, отговори им, че не си и си скучал сам-самичък в двореца!

Хасан се поотпуснал, сестра му го върнала към живота. Поискал й нещо за хапване. Тя се върнала при сестрите си. Запитали я за брат й, тя отговорила, че е болен и от десет дни нищо не е слагал в устата си. Запитали я за причината, а тя отговорила:

— Затъжил се е за нас, домъчняло му е, докато ни е нямало! Пък и за майка си тъгува! Трябва да го утешим с приятелството си!

Сестрите се върнали при войниците, пуснали ги да си ходят и отишли при Хасан. Видял им се променен, хубостта му излиняла, лицето му побледняло, снагата му отъняла. Въртели се около него цял месец, а той от ден на ден ставал все по-зле. Те решили да излязат на лов и поканили малката сестра да дойде с тях, а тя отговорила:

— За бога, сестри, докато брат ми е на този хал, не мога да изляза — нека първо оздравее! Ще остана да го лекувам!

Оставили я те в двореца, взели храна за двайсет дни и тръгнали. Когато сестра им решила, че са се отдалечили достатъчно, отишла при Хасан и рекла:

— Братко, стани и ми покажи мястото, където видя птиците! — той й го показал и надълго и нашироко й описал любимата девойка. Сестрата разбрала за кого се отнася разказът му, лицето й побледняло и тя рекла: — Братко! Тази девойка е дъщеря на царя на джиновете! Баща й владее хора, джинове, магьосници, гадатели, родове, племена, страни и държави. Нашият баща е само един от неговите наместници! Никой не може да го надвие, защото има много войници, държавата му е огромна и богатствата — неизброими! Около държавата му тече огромна река, която я заобикаля от всички страни! Никой не може да стигне дотам — нито хора, нито джинове! Войската му е от двайсет и пет хиляди девици с мечове блестящи и копия искрящи! Всяка може да победи хиляда рицари юнаци! Царят има седем дъщери! Дал е една голяма страна под управлението на най-голямата си дъщеря! Тя е най-смелата, най-храбрата, най-хитрата, най-измамната! По магия надминава всички в царството си! Перушинените дрехи, с които летят, са направени от джинове! Ако искаш да се ожениш за нея, трябва да седиш скрит и да чакаш! Те се появяват тук в началото на всеки месец! Ала ако те зърнат, ще те погубят! Застани на такова място, че да ги виждаш, а те да не те виждат! Съблекат ли си перушината, ти забележи къде слага дрехата си най-голямата! Открадни я, но нищо друго не вземай! Вземеш ли дрехата — взел си и нея самата! Тя ще те мами, ще те моли: „Кой открадна дрехата ми? Ето аз съм пред тебе, при тебе, твоя съм! Дай ми перушинената дреха…“ Ако й я върнеш, начаса ще те погуби, ще разруши дворците ни, ще убие баща ни! Когато останалите видят, че дрехата й е открадната, ще се разлетят и ще я изоставят! От този миг ти й ставаш стопанин! Пази перушинената дреха! Докато е при тебе, девойката ще е твоя пленница! Вземе ли си я — ще отлети за страната си! Скрий я някъде и никога не й разкривай къде е!

Двамата слезли от покрива, а на сутринта той се подготвил за срещата. Отворил вратата, качил се на покрива и чакал до вечерта. Така изтекъл месецът. Птиците се появили като мълнии. Хасан начаса се скрил на едно място, откъдето ги виждал, без те да го виждат. Кацнали те, съблекли перушинените си дрехи. Съблякла се и девойката, която Хасан си бил харесал. Всички влезли в езерото. Момъкът полека-лека се примъкнал и взел дрехата й, докато те весело се плискали във водата. Излезли, всяка облякла перушинената си дреха. А неговата възлюблена потърсила дрехата си и не я намерила. Викнала, заплакала. Затичали се останалите при нея, а тя им казала, че перушинената й дреха е изчезнала. Защурали се всички да я търсят, но когато започнало да се мръква, повече не можели да стоят с нея и я оставили край двореца…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Хасан видял птиците да излитат и изчезват от очите му, чул девойката да вика:

— Ей ти, който си взел дрехата ми и ме остави гола! Върни ми я, за да прикрия срамотиите си!

Умът на Хасан се завъртял от страст и той решил повече да не чака. Изскочил от мястото си, отишъл при нея, хванал косата й, дръпнал я, притиснал я към гърдите си, свалил я в долната част на двореца, вмъкнал я в стаята си, покрил я с халата си. Тя плачела и хапела ръцете си. Той отишъл при сестра си, разказал й как е пленил девойката, тя отишла в стаята му, видяла как девойката плаче, целунала земята пред нея, поздравила я, а девойката й рекла:

— Царска дъще! Нима такива като тебе могат да правят подобни злини на царски дъщери! Как може царски дъщери да приютяват чужденци човеци, да им позволяват да познаят нашия живот и да ни крадат дрехите?

— Царска дъще! — отговорила сестрата на Хасан. — Този мъж е честен и доблестен, не е искал никому да стори зло! Сигурно те е обикнал, защото жените са създадени за мъжка обич! Ако не бе така, той нямаше да се разболее и да чезне по тебе!

Тя й разказала за всичко, което знаела за Хасан. Девойката изгубила надежда, че ще се отърве. Сестрата на Хасан продължавала нежно да я успокоява и утешава. До съмване девойката все плакала. Накрая, като разбрала, че е попаднала в капан, си поела дъх и рекла:

— Царска дъще! Сигурно така ми е отредил Аллах — да живея по чужди краища, далеч от роднини и близки! Щом такова ми е писано, ще го изтърпя!

Сестрата на Хасан освободила в двореца прекрасна стая и продължила да я успокоява, докато девойката се поразвеселила. Тогава сестрата отишла при Хасан и му рекла:

— Ставай, отивай при нея, целуни нозете и ръцете й!

Направил той каквото го посъветвала, и рекъл:

— Прекрасна господарке, живот на душата ми, радост за очите ми! Нека сърцето ти бъде спокойно! Не искам друго, освен да се оженя за тебе по законите, създадени от Аллах, да те отведа в родината си, да заживеем двамата в Багдад! Майка ми ще бъде винаги на твоите услуги! Няма по-хубава страна от нашата!

Тя не издала нито звук. Точно тогава на портата се почукало — останалите девойки се връщали от лов. Те слезли от конете си, отишли по стаите си, съблекли прашните си дрехи и облекли нови. Били уловили много газели, диви говеда, зайци, лъвове и хиени. Част от тях отделили за курбан, останалото прибрали в двореца. Хасан целунал челата им, а те рекли:

— Май прекаляваш с благоговението си! Какво толкова любезничиш с нас! Не бива да правиш такива неща — ти си човек, а ние сме джинове, а човеците са по-съвършени същества от джиновете! — и като видели, че очите му са пълни със сълзи, продължили: — Какво е станало? Кой те разстрои така, че натъжи и нас?

Хасан се притеснил да им каже, за да не го укорят.

— Той хвана птица във въздуха и ви моли да му я оставите, за да я опитоми! — заговорила сестра му.

— Ще направим каквото поискаш! Но разкажи ни какво ти се е случило и нищо не скривай! — викнали те.

— Моля те, ти им разкажи какво ми се случи! — казал Хасан на сестра си. — Аз не намирам подходящи думи!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Хасан помолил сестра си да разкаже за станалото, тя се съгласила и го сторила.

— Опиши ни я, сестро! — развикали се една през друга девойките, когато чули за изгората на Хасан.

— Тя е по-хубава от луна в пълнолуние! — заразказвала най-малката. — Лицето й е от слънце по-светло, шията й е от вино по-сладка, станът й е от тръстика по-строен! Има черни очи, вакло лице, блестящо чело, гърди — като мрамор, със зърна — два нара, бузи — дъхави ябълки, корем — гънки изваяни, пъп — кутийка от слонова кост, пълна с мускус, бедра — колони мраморни, поглед тъмен, който омагьосва, походка нежна и лека, гръд твърда и тежка, гласът й болен лекува, смехът й сърце разлудува!

— Покажи ни я! — обърнали се девойките към Хасан. Той объркано се надигнал и ги повел към царската дъщеря. Отворил вратата, влязъл първи, а те — след него. Целунали земята пред нея и рекли: — Дъще на най-великия цар! За бога, ти си прекрасна! Брат ни много те обича, но не иска да те вземе насила, а само в съгласие със закона! Не е пращал сгледници, а те е взел сам!

Успели да я убедят. Една от девойките обявила брака й с Хасан, хванала ръката й, сложила я върху ръката му и я омъжила за него с нейно съгласие. Въвели Хасан при нея, той затворил вратата след себе си, снел покривалото от лицето й, съблякъл я, счупил печата й, отнел моминството й, насладил се на висшата сладост. Страстта му към нея пораснала още повече, след като постигнал желаното, поздравил себе си и произнесъл следните стихове:

Снагата привлича и взорът тъмнее,

   в лицето ти извор потича прозрачен!

Най-чиста страст във сърцето копнее!

   Половина — рубин си, третина — елмази,

петина — от мускус, шестина — от амбра!

   Лицето по-светло от бисер изгрява!

И никоя Ева не е породила

   ни в рая, ни тук друга хубост такава!

Ако искаш — мъчи ме! Страст мъки понася!

   Ако искаш — прости ми! И пак ще си права!

Моя хубост неземна, желана и страстна,

   кой може пред теб търпеливо да чака?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ОСЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан живял така четирийсет дни в радост и веселие. Животът с него се харесал на царската дъщеря, тя позабравила близките си. На четирийсетия ден Хасан видял майка си насън. Тя тъжала по него, тялото й било отслабнало, лицето — прежълтяло и променено. Чул я да му казва:

— Синко Хасане, как може да живееш на този свят доволен и да ме забравиш! Ще доживея ли, синко, да те видя до мене, да се съберем пак както преди?

Стреснал се Хасан — сълзите течали по бузите му. Станал тъжен, мрачен, сън не му идвал, бил неспокоен.

— Какво ти е, господарю? — запитала го жена му.

Въздъхнал той и разказал съня си. Тя разказала на сестрите какво му е. Те го съжалили и му рекли:

— За бога, ама ти така кажи! Ще ти помогнем да отидеш при нея!

Приготвили му всичко нужно за път, дарили невестата с накити и скъпоценности, приготвили и други дарове. Ударили барабани, дошли отвсякъде жребци, подбрали от тях толкова, колкото да понесат всичко, яхнал Хасан с неволницата си единия, натоварили на другия двайсет и пет дисаги със злато и петдесет — със сребро. Малката сестра прегърнала Хасан и се разплакала. Заклела го — щом стигне в родината си и се срещне с майка си, да я посещава поне веднъж на шест месеца. После добавила:

— Ако те обхване някоя грижа или те разтревожи нечия омраза — удари по този барабан! Конете ще дойдат при тебе, ти яхни някой и ела при нас!

Хасан пътувал без спиране денем и нощем, пресичал равнини и пустини, урви и долини, докато конете спрели пред портата на дома му. Пристъпил към вратата и чул отвън как майка му плаче и припява следните стихове:

Как иска той да вкуси сън, а дрямка му не идва,

   будува нощем, дреме прав — но сън не го достига!

А имаше си всичко тук — пари, и чест, и близки —

   сега живее в чужди дом, да дойде тука иска!

Ще го позная — носи бенка голяма при ребрата!

О, как ми мъката расте, как дави ми душата!

   Дали се днес вълнува той тъй, както се вълнувам,

   или ледът го изстуди — за майка не боледува?

Обичащата ми душа във мъката усеща,

че тъжен, страдащ, плачещ той очаква с мене среща!

Разплакал се Хасан и захлопал силно по вратата.

— Отвори ми, мамо!

Отворила тя вратата, загледала се в него и паднала в несвяст. Той я замилвал, докато дойде на себе си, прегърнал я, тя също го прегърнала и го целунала.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че майката на Хасан приседнала до него и запитала:

— Какво ти се случи, синко? — той й разказал за пътуването си и как Аллах го срещнал с жена му. Майката пристъпила към неволницата, заговорила я радостно, а когато зърнала лицето й, загубила ума и дума пред хубостта й, после се обърнала към сина си: — Синко, с такова богатство не можем да живеем в този град! Хората ни знаят като бедняци! Я да отидем в Багдад и да заживеем там под лоното на халифа! Ще отвориш дюкян, ще завъртиш алъш-вериш!

Хасан продал къщата, извикал конете, натоварил на тях всичките си богатства, покъщнина, майка и жена и тръгнали на път. След десет дни пристигнали в Багдад и Хасан наел стая в един хан. После си харесал дома на един везир и го купил за сто хиляди златни динара. Пренесъл цялото си богатство и вещи в къщата. Купил всичко, от което има нужда един дом. Така заживял с жена си и майка си в пълно доволство, радост и щастие. Минали три години. През това време жена му родила две момчета. Хасан нарекъл едното Насир, а другото — Мансур.

Едва тогава си спомнил за сестрите си. Домъчняло му за тях. Накупил накити, скъпи платове и сухи ядки, каквито те никога не били виждали и не познавали. Запитала го майка му защо е накупил тези неща, а той отговорил:

— Реших да посетя сестрите си, които ми направиха толкова много добрини. Ще ги видя как са, и скоро ще се върна! Трябва да се отнасяш добре с жена ми! Нейната перушинена дреха е в един сандък, който съм заровил под земята. Пази я да не я намери, че начаса ще отлети заедно с децата и така ще си умра от мъка по тях! Тя е дъщеря на царя на джиновете! Много ми е скъпа и затова я пази! Не й позволявай да излиза от вратата, да се навежда от прозореца! Боя се дори да не я издуха вятър!

— Боже, опази, ако не те послушам, синко! — рекла майката. — Тръгни и бъди спокоен!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че така Хасан поверил жена си на майка си. Обаче по висша повеля невестата подслушала разговора им.

Хасан ударил барабана, появили се конете и той ги натоварил с двайсет хамла с иракски стоки. Сбогувал се с майка си, жена си и синовете си, метнал се на коня и потеглил към сестрите си. На единайсетия ден бил вече при тях. Зарадвали му се те, а сестричката му украсила двореца отвътре и отвън като за празник. Приели даровете му, сложили го да почине в предишната му стая, разпитали го за майка му и за жена му, той им казал, че вече има двама синове. Най-много му се радвала малката сестра. Хасан гостувал цели три месеца, бил доволен и предоволен…

… А когато Хасан отпътувал, жена му се повъртяла ден-два около майка му, а на третия рекла:

— За бога, от три години съм омъжена, а нито веднъж не съм ходила да се изкъпя в хамама!

— Дъще, ние тук сме пришълци! — казала майката. — Мъжът ти не е в страната! Аз никого тук не познавам! Я да постопля вода, пък да ти измия косата в домашния хамам!

— Госпожо! — отговорила съпругата. — Ако бе казала такива приказки на някоя робиня, тя щеше да те помоли да я продадеш, за да не стои повече в дома ти! Ако бе го казал мъж, на мъжете е простено, те са ревниви същества и си мислят, че ако жените престъпят прага на дома, вече са развалени! Знаеш, че ако жената е замислила нещо, нищо не може да я спре!

Смилила се майката над хала й и разбрала, че не може да й попречи да изпълни желаното. Приготвила всичко нужно, взела я със себе си и двете влезли в хамама. Всички жени се загледали в младата невеста. Пръснала се вестта за нея и всяка жена, която минавала край хамама, влизала вътре, за да я види. И се случило точно тогава в хамама да дойде Тахфа, една от неволниците на емира на правоверните Харун ар-Рашид. Видяла тя струпаните жени, които били толкова, че вътре не можело да се диша. Попитала ги защо се тълпят. Казали й за невестата. Тя се загледала в нея по за дълго, изгубила ума и дума пред хубостта й. Дори не се изкъпала, ами втренчено гледала жената, докато тя се изкъпала и облякла дрехите си, които й прибавили нова хубост. А жената на Хасан излязла от горещото помещение, приседнала на килимите върху възглавниците да си отдъхне и накрая си тръгнала. Скочила Тахфа след нея. Разбрала къде е къщата й, и се върнала в двореца на халифа. Тичала, без да спре — право при госпожа Зубейда. Целунала земята пред нея и Зубейда я запитала:

— Ти защо се задържа в хамама, Тахфа?

— Господарке! — отговорила неволницата. — Видях чудо, каквото не съм виждала нито сред жени, нито сред мъже! Завъртя ми се ума, дори главата си не съм измила!

— А какво е това чудо, Тахфа? — запитала господарката й.

— Видях в хамама неволница с две момченца като луни — човек подобно лице не е виждал и няма да види нито преди нея, нито след нея, защото в целия свят не може да има такава хубост! Разпитах за мъжа й — бил търговец и се казвал Хасан Басри! Проследих я до дома й — това е везирска къща с две порти, едната гледа към морето, а другата — към сушата! Боя се да не узнае за нея емирът на правоверните, защото ще наруши законите, ще погуби мъжа й, за да се ожени за нея!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че госпожа Зубейда възкликнала:

— Горко ти, Тахфа! Нима може една неволница да бъде толкова хубава, че емирът на правоверните да наруши закона на земния свят заради нея! За бога, трябва да видя тази девойка! В харема на халифа има триста и шейсет неволници, но между тях няма нито една такава, каквато ми описваш!

— В целия Багдад няма такава подобна. Нито сред персите, нито сред арабите няма творение на Аллаха, подобно на нея по хубост!

Зубейда викнала Масрур и му рекла:

— Слушай, Масрур, иди в еди-коя си къща и ми доведи жената, която е там, заедно с децата й и старицата, която живее с нея!

Масрур отишъл в къщата. Отворила майката вратата, запитала какво му трябва, а той отговорил:

— Госпожа Зубейда, съпруга на емира на правоверните Харун ар-Рашид, те кани заедно със съпругата на сина ти и децата им, защото жените й разказали за нейната хубост и прелест!

— Слушай, Масрур! — заговорила майката. — Ние сме тук чужденци, синът ми, съпругът на момичето, не е в страната! Той ми е наредил да не излизаме от портата. Боя се да не й се случи нещо, пък после синът ми да посегне на себе си! Не искай от мене нещо, което после няма да понеса!

— Госпожо! — рекъл Масрур. — Ако предполагах, че нещо ви заплашва, нямаше да ви карам да тръгвате! Такова е желанието на госпожа Зубейда! Както съм ви взел, така и ще ви върна тук здрави и читави, ако е пожелал Аллах!

Не можела майката на Хасан да не се подчини. Приготвила снаха си и внуците си и ги извела. Масрур ги въвел в двореца и ги изправил пред госпожа Зубейда. Те целунали земята пред нозете й, но лицето на снахата било закрито с воал.

— Няма ли да откриеш лицето си, за да те погледам? — запитала госпожа Зубейда.

Невестата открила лицето си — сякаш луна изплувала иззад небесния хоризонт. Зубейда се втрещила — целият дворец грейнал от блясъка на лицето й. Сложила я да седне до нея и наредила да донесат дреха от най-скъп плат и накити от най-скъпи драгоценности. Облякла ги жената и Зубейда й рекла:

— Най-хубава сред всички хубавици, ти ми напълни очите! А имаш ли други дрехи за обличане?

— Господарке! — отговорила снахата. — Имам една перушинена дреха! Ако я облека пред тебе, ще видиш най-прекрасната гледка, която някога си виждала и за чиято хубост ще разказва на синове и внуци всеки, който я зърне!

— И къде е тази дреха? — запитала Зубейда.

— У свекърва ми, поискай я от нея!

— Майко! — обърнала се Зубейда към майката. — Заклевам те, иди и донеси тази дреха, да видим как тази хубавица я е съшила, пък после пак ще ти я върнем!

— Господарке! — възразила майката. — Виждала ли си жена да носи дрехи от перушина? Такава имат само птиците!

— Кълна ти се, господарке! — заговорила снахата. — Моята перушинена дреха е у нея! Тя е в един сандък, заровен в мазето на къщата!

Откъснала Зубейда от шията си огърлица, струваща колкото всички хазни на Хосроите и цезарите, и рекла:

— Вземи, жено, тази огърлица! — и когато майката на Хасан я взела, добавила: — Заклевам те! Иди и ми донеси тази дреха да я видя, пък после ще ти я върна! — майката пак се заклела, че не е виждала такава дреха и не знае къде се намира. Креснала й Зубейда, взела от нея ключа за къщата, викнала Масрур и му наредила: — Вземи този ключ, Масрур! Иди в къщата, слез в мазето! Посред него има заровен сандък! Извади от него перушинената дреха и ми я донеси!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Масрур взел от Зубейда ключовете от дома на Хасан. С разплакани очи тръгнала старата майка след него и съжалила, че се е съгласила да отиде в хамама с неволницата. Влезли в мазето, Масрур изровил сандъка, извадил от него перушинената дреха и я занесъл на Зубейда. Тя я разтворила и се зачудила на прекрасната изработка. Подала я на снахата и запитала:

— Това ли е твоята перушинена дреха?

— Да, господарке! — отговорила тя.

Протегнала ръка, взела дрехата, видяла, че е здрава както някога и нито едно перце не се било загубило. Разтворила я, влязла в нея, взела децата си в скута си и станала като птица. Огънала снага, затанцувала пред тях и произнесла с ясен глас:

— Нали е красива, господарки!

— Да, великолепна е! — отговорили всички. — И всичко, което правиш, е толкова красиво!

— А това, което ще видите сега, е още по-красиво! — възкликнала тя. Разтворила криле, полетяла с децата си и се завъртяла около кубето на двореца. Кацнала там и всички я гледали, изгубили ума и дума. Тогава пожелала да полети към страната си, но си спомнила за Хасан и викнала: — Слушайте, хора! — и заредила следните стихове:

Лишеният от дом в чужд дом безкрайно страда!

Дори и да обича — от него ще избяга!

        Нима в дом чужд той може блаженство да намери?

        Нима в досада тежка не ще отвори двери

да бяга… Аз попаднах на любовта в капана,

но любовта затвор мой, дори и гроб мой стана!

        Чух го съвет как дава на майка да я пази,

        узнах къде е скрита… В душата ми полази

надежда… Чух, запомних и чаках тайно сгода

добро да се излее над участта ми горда.

        В хамама да отида — то беше само начин

        и на Харун жените от мен да се прехласнат!

Поисках си от тебе, любимке на халифа,

аз дрехата вълшебна, от перушина сшита,

        и обещах чрез нея да видиш чудеса ти,

        душата да отпуснат, да разтопят досади.

Поех я аз от тебе, разтворих я, видях, че

там всичко е наред, облякох, закопчах я,

        във майчините скути прибрах си и децата,

        разперих си крилете и литнах над земята…

Кажи му, щом се върне, свекърва стара моя,

че искам да съм с него, но там, не тука, моля!

— Кацни, за да се полюбуваме на хубостта ти! — замолила Зубейда.

— Не може да се върне онова, което си е отишло! — отговорила снахата, а после се обърнала към нещастната тъжна майка на Хасан: — Майко на мъжа ми! Щом синът ти се върне, ако пожелае близост и щастие с мене, нека ме намери на островите Вакалвак, нека ветровете на любовта и желанието го отведат там! — и литнала с децата си към родината си.

Заплакала майката на Хасан, завайкала се, а Зубейда й рекла:

— Госпожо хаджийке, не предполагах, че ще стане така! Ако ми бе казала каква е работата, нямаше да настоявам толкова! Едва сега разбрах, че тя била от летящите джинове!

Излязла майката от дома на халифа, отишла си у дома, помислила с тревога за снаха си и внуците си и как ще посрещне сина си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Хасан отишъл при девойките, те го заклели да им остане на гости поне три месеца. После приготвили дарове, цели десет товара — пет със злато и пет със сребро и още един товар неща за из път. Тръгнал си той, тръгнали и те да го изпратят. Той ги заклел да се върнат, всички го запрегръщали за сбогуване. Поел на път, без да спира ни ден, ни нощ. Стигнал до Багдад. Влязъл при майка си и видял, че е отслабнала телом, станала кожа и кости, превърнала се в клечка, дори не можела да отговори на въпросите му. Пуснал той конете да си вървят и се разтършувал из къщата за жена си и децата си. Не намерил и следа от тях. Надзърнал в мазето, видял, че е отворено, сандъкът — измъкнат и празен, нямало и помен от перушинената дреха. Разбрал, че жена му се е добрала до нея, облякла я е и излетяла, като е взела и децата. Върнал се при майка си, запитал я за жена си и децата си и тя рекла:

— Синко, всичко ще ти разкажа!

Тя му разказала от начало до край какво се било случило и му предала думите на жена му: „Щом синът ти се върне и нощите на раздялата му се сторят дълги, ако пожелае близост и среща с мене, нека напусне родината си и дойде при мене на островите Вакалвак!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Хасан чул какво била казала жена му, преди да литне, изохкал силно и се затъркалял като змия. После заредил следните стихове:

Спри се! Погледни как в бездната ме хвърли!

           Може би след грубост идва съжаление?

И дали ще ме познаеш, щом ме зърнеш?

           Всичките черти са вече променени…

Може би съм мъртъв вече в любовта ти?

           Може би… Но жив съм, стонът ме издава!

           Не!… И твоят образ сила пак ми дава!…

Той пак се замятал из къщата, охкал, плачел и стенел. На шестото утро притворил очи и видял насън, че жена му тъжно плаче. Стреснал се с вик.

Цял месец изкарал така. Тогава му хрумнало да отиде при сестрите си. Извикал конете, оставил къщата на майка си и потеглил към тях — дано там намери помощ, как да се събере пак с жена си! Стигнал до двореца им при Задоблачните планини. Влязъл при тях, те се зарадвали и рекли:

— Братко, защо така бързо дойде? И два месеца не са минали от последното ти идване!

Разплакал се той и пропял следните стихове:

Не сте видели вие от обич скръб такава —

тя нито се купува, и нито се продава!

   Дори Аллах не може таз обич да погуби,

   а в стих не се възпява от обич дух изгубен!

Далече са лицата, които съм обикнал,

но пак из паметта ми любимите поникват…

   В сърцето е заседнал жесток и сладък спомен…

   Но ето — гълъб чувам… Той пее и се моли…

О, гълъбе! И ти ли любима призоваваш,

и ти ли мъка тежка споделяш с мен и страдаш?

   Аз взора си изгубих, удавих се в сълзите,

   изчезнаха от него на радостта ми дните,

въздишам всеки миг аз, оплаквам я виновно,

макар че тя извърши деяние греховно…

Той им разказал какво се било случило в негово отсъствие и какво била казала жена му, преди да тръгне. Девойките се спогледали, посбутали се с лакти, навели глави, после ги надигнали и рекли:

— Протегни ръка към небето, братко! Ако го докоснеш — ще стигнеш до жена си и децата си!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТИ СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че по лицето на Хасан като дъжд потекли сълзи и той заредил следните стихове:

Душата ми виж! Тя изгуби любима!

Ни сладост, ни радост в живота й има!

   Притиска я тежко жестоката болка…

   Лек няма за нея… А лекари — колко?…

Единствена тя бе… И тя ме остави…

За нея разпитвам ефира… Коварно

   излитна… Остави ме плачещ, самотен…

   Отива си времето… Сълзи се ронят…

Без нея самотна остана земята,

за нищо раздава си тя аромата…

   Напразно зла съдба натрупва бури

и времето лети… Ще дойде тя!

   Щастлив ще бъда, щом се върне образът й чуден

и донесе със себе си любимите неща…

   Яйце развалено от щраус ми тялото смуче —

   изстрадало тяло от живия свят се отучи…

Жестокост нахлува в живота ми горда и волна —

газела, избягала примката зла, непокорно

   лети като вятър от връх, та на връх, без да спира,

   а с нея тревога и мъка в душата напират,

надежди напразни развяват, завързват, развързват,

сърцето пламти и изгаря във пламъци бързи…

   Вълнува ме всичко — но всичко избухва и гасне,

   и трепват клепачите в спомена мъртъв напразно…

Девойките започнали пак да го утешават. Притиснала го сестра му до себе си и му рекла:

— Братко, избърши сълзите си, търпи и ще стигнеш желаното! Десетгодишният не може да умре на девет години! Постой при нас, все ще измисля някаква хитрост, за да стигнеш до жена си и децата си! Един поет е казал:

Нека съдбата в руслото тече си —

                озъбва й се само твар безумна!

Докато мигне ти клепачът лесно,

                Аллах едното бързо сменя с друго!

А той се разплакал още по-горчиво и заредил следните стихове:

Любимата на младостта сърцето грабна!

  Защита няма, щом така решил Аллах!

Потъва на живота корабът във буря хладна,

  но бури десет да са — пак не ме е страх!

С търпение ще крача през бури и тревоги!

  От плач каква ли полза ще получа впрочем?

По седемдесет и седем нека бури да ме гонят,

  и пет по петдесет и пет да са — ще ги прескоча!

А сестрите си имали чичо, роден брат на баща им. Той се казвал Абдул Кудус. Девойките му били разказали за патилата на Хасан и как той успял да погуби магьосника. Чичото много се зарадвал на тази новина, подал на най-голямата сестра кесия с тамян и й рекъл:

— Племеннице, ако те подгони зло или ти потрябва нещо, сложи от този тамян в огън, извикай ме и аз бързо ще дойда!

Сестрите решили да го повикат. Взели щипка тамян, най-голямата я хвърлила в огъня и повикала чичо си. Не успял тамянът да изгори, когато посред равнината се вдигнал облак прах и под него се показал шейх върху слон, който ревял под тежестта му. Седнал при тях и казал:

— Току-що бях при стринка ви, ала подуших тамяна и тутакси пристигнах при вас. Какво ще искате?

— Домъчня ни за тебе, чичо! — отговорили те.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че голямата сестра рекла на чичо си:

— Чичо, разказвали сме ти за патилата на Хасан, нали? Разказахме ти и за дъщерята на цар Акбар, която той улови, ожени се за нея и отпътува за страната си…

— Да! — рекъл той. — А какво стана с него?

— Тя го излъгала! — отговорила сестрата. — Родила му двама синове, взела ги и заминала за страната си, докато го нямало. И казала на майка му да я търси на островите Вакалвак!

Поклатил Абдул Кудус глава, загризал нокти, забил поглед в земята, заровил с пръсти из пръстта и рекъл:

— Този човек е хвърлил душата си в страшна опасност! Той не може да стигне до островите Вакалвак! — девойките извикали Хасан. Шейх Абдул Кудус го сложил да седне до себе си и рекъл: — Синко, откажи се от тази голяма мъка! Ти не можеш да стигнеш до островите Вакалвак, дори да притежаваш летящи джинове и подвижни звезди! Между тебе и тези острови има седем долини, седем морета и седем огромни планини! Как може да стигнеш дотам, кой ще те заведе? — Хасан заплакал. Девойките заплакали заедно с него. Шейхът се смилил над тях, нежност изпълнила душата му и той рекъл: — Я замълчете! — а после се обърнал към Хасан: — Стани, синко, дръж се и върви с мен!

Простил се Хасан с девойките и тръгнал с него. Шейхът извикал слона си, яхнал го и сложил Хасан зад себе си. Така се носили като бърза мълния три дни и три нощи. Стигнали до висока планина — всичките й камъни били сини. В нея имало пещера, а при входа й — порта от китайско желязо. Слезли от слона. Шейхът почукал на портата. Отворила се тя и от там се показал страшен черен роб — великан, който държал в едната си ръка меч, а в другата — стоманен щит. Щом видял Абдул Кудус, той го пуснал. Шейхът хванал Хасан за китката и двамата влезли. Хасан видял, че пещерата е много голяма, много широка и представлява сводест коридор. Вървели много дълго и стигнали до огромен мегдан. В един от ъглите му имало грамадни порти, отлети от жълта мед. Отворил шейхът едното крило, влязъл и казал на Хасан:

— Седни до тази порта! Не влизай, докато не се върна!

Нямало го около час. Когато излязъл, водел обязден и оседлан кон — тръгне ли, ще литне, а литне ли — и вятър не ще го стигне! Подал поводите на Хасан и каза:

— Качвай се! — отворил портата и пред тях се опънала безкрайна равнина. Яхнал Хасан коня, а шейхът заговорил: — Синко, вземи това писмо! Тръгвай с този кон, където те отведе! Ще спреш пред пещера, подобна на тази! Слез, остави коня да влезе, но ти не влизай след него! Ще стоиш там пет дни, но това да не те тревожи! На шестия ден ще излезе черен шейх в дълги черни дрехи и бяла брада, която стига до пъпа му! Целуни му ръка и плачи, за да го умилостивиш! Щом те запита какво искаш, му подай това писмо! Той ще те остави сам и ще излезе на шестия ден! Излезе ли лично, знай, че работата ти ще стане! Излезе ли някой от стражите му, знай, че той идва да те погуби, защото, който сам търси опасност, погубва себе си! Ако се боиш за живота си, откажи се още сега! Ако пък искаш да се върнеш — слонът е готов, той ще те заведе при племенничките ми!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан възкликнал:

— Никога няма да се върна, без да съм намерил любимата си, ако ще желанието ми да ме погуби!

Изгубих обич — избуява мъка тежка…

                Разбит съм… Унижен съм… Думи нямам…

Желаех в дом да имам обич нежна,

                намерих скръб дълбока и голяма…

Аллах ми даде дом, но той е спомен,

                и болка е без сладости, и грижа…

Не изтърпях… И литнах във тревога,

                за мен са само стон и думи лишни…

Сега ме водят думите последни:

                „Помни и не забравяй — аз те чакам!“

Но кой сега ще ми даде надежда

                и сила мъжка?… Лутам се из мрака…

Сбогувах се и тръгнах да ги търся,

                ако се върна — вечно ще се мразя!

А толкова ги пазих… И прекършен,

                тъжа сега и мъки си донасям…

Шейх Абдул Кудус разбрал, че Хасан няма да се откаже от намеренията си, дори това да му струва живота, и заговорил:

— Синко! Островите Вакалвак са седем на брой и там има огромна войска! Който е влязъл в земите им, не се е връщал. Жената, за която си тръгнал, е дъщеря на техния цар! Нима ще успееш да стигнеш до нея?

— Дори да ме насекат парче по парче заради обичта ми към нея, пак съм готов да отида! — възкликнал Хасан. — Трябва да вляза на островите Вакалвак! И ако е пожелал Аллах да се върна, то ще е само с нея и с децата ми!

Вие, желание мое, обич единствена моя,

          вечно ви виждам и чувам, вечно ви нося в душата!

Мойто сърце е ваш дом и вие му взехте покоя,

          а след това го засяхте с мъка и скръб непозната!

С болка поглеждам звездите — сякаш пастирът си пази

          своето стадо… А сълзи — дъжд бурен се леят…

Ти си толкова дълга, о, нощ, когато в душата проказа

          гадно провира се тайно — макар и луната да грее.

Ветре, ела, изрежи я! Нека за тях да остана!

          Нека се срещнем! Тогава животът докрай ще е весел!

И разкажи им за болки, за мъки, за скърби и рани!

          О, ако можеше само, на крилете си би ги донесъл!…

— Синко, имаш си майка! — рекъл шейх Абдул Кудус. — Няма да й е добре, ако се погубиш!

— Не мога да се върна без жена си и децата си! — възкликнал Хасан и заредил следните стихове:

Кълна се в любовта, на думите съм верен!

Предам ли я — ще бъда от куче по-последен!

                Целта ми е пред мен и ако я обяснявам,

                ще кажат, че съм луд, че ум си вече нямам!

Шейхът разбрал, че Хасан няма да се откаже от своето, дори това да му струва живота, дал му писмото и рекъл:

— Ето ти писмо до Абу Руейш, сина на Балкис, дъщерята на Муейн! Той ми е учител! Всички хора и джинове му се подчиняват и се боят от него! Тръгвай и Аллах да те пази!

Хасан отпуснал юздите на коня и той го понесъл във въздуха по-бързо от мълния. Така летял десет дни, докато стигнали до пещерата, която му бил описал шейх Абдул Кудус. Спрял се конят пред портата й, влязъл в пещерата, а Хасан останал при вратата…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ДЕВЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан стоял пред вратата на пещерата цели пет дни и пет нощи буден, тъжен, неспокоен, замислен и заредил следните стихове:

Топи се сърцето… И има ли лек за това?

        За горещите сълзи, които го мокрят и стоплят?

Раздяла, желание, мъка, чужбина, тъга,

        родина далечна… О, толкова остра е болката!

Обичам! Нима съм заслужил такава съдба,

        че търся онази, която със грешка ме смаза,

която със грешка превърна таз обич в беда?

        Но кой благородник от грешките се е предпазил?…

Но ето че се показал шейх Абу Руейш — целият черен, в черни дрехи. Хасан скочил, опрял бузи в нозете му, хванал крака му, поставил го върху главата си и се разплакал.

— От какво имаш нужда, синко? — запитал шейх Абу Руейш.

Хасан протегнал ръка с писмото. Шейхът го взел и влязъл в пещерата, без да проговори.

Стоял Хасан пред вратата пет дни, още по-разтревожен, още по-уплашен и произнесъл следните стихове:

Хвала ти, боже всенебесни,

че блага вест ти днес ми весна!

        Че кой обич не познава,

        не знае как се изживява!

Дори сълзите си да спирам,

кръв гъста вместо тях намирам!

        Не съм аз първият пострадал —

        на влюбен мъка му се пада!

И звяр да си — ще ме оплачеш —

така във любовта е сякаш…

И ето че шейх Абу Руейш се показал в бели дрехи, направил му знак да влезе, хванал го за ръка и го въвел вътре. Вървели около половин ден път. Стигнали пред двойна порта, върху нея — стоманена вратичка. Отворил я шейхът и влязъл с Хасан в широка мраморна зала. По средата имало градина с всички видове дървета, цветя и плодове, по дърветата пеели птици. Посред градината — четири портици, във всеки портик — възвишение с водоскок, на всеки от ъглите на водоскоците — златен лъв. До всеки водоскок — кресло, в което седял човек, пред него — много книги, до него — златно огнище с огън и благовония, пред всеки човек били учениците му, на които той четял книгите. Абу Руейш дал знак да разпуснат учениците. Четиримата шейхове приседнали пред него, той дал знак на Хасан и рекъл:

— Сега разкажи на тези хора историята си!

Хасан им разказал историята си. Всички се учудили на разказа му и се обърнали към Абу Руейш:

— Шейх на шейховете! За бога, този момък е така нещастен! Трябва да му помогнеш да си върне жената и децата!

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че шейх Абу Руейш заговорил:

— Братя, това е голямо и опасно дело! Не съм виждал никого, който толкова да мрази живота си, колкото този момък! Знаете колко трудно се стига до островите Вакалвак! Няма човек да ги е стигнал и да не е изгубил живота си! Кой ще може да го заведе дотам, а после и да го измъкне?

— Този мъж вече е прескочил една опасност, като ти е донесъл писмо от Абдул Кудус! — отговорили мъдреците. — Щом си го приел, трябва да му помогнеш!

— Той не знае какво го чака! — казал шейхът. — Но доколкото е по силите ни, ще му помогнем! — после взел хартия и дивит, написал писмо, запечатал го, връчил го на Хасан, дал му и кожена торбичка с благовония, чакмак и други прибори за добиване на огън и му казал: — Пази тази торбичка! Ако изпаднеш в беда, запали малко тамян, викни ме и аз ще дойда и ще те спася! — след това наредил да му доведат някакъв летящ джин, навел се над ухото му и му прошепнал нещо, а той поклатил утвърдително глава. После се обърнал към Хасан: — Качи се върху раменете на този ифрит! На втория ден той ще те остави на скала върху бяла земя, чиста като камфор. Ще вървиш сам десет дни, докато стигнеш до градски порти. Запитай за царя на Камфоровата страна Хасун! Дай му това писмо и направи каквото ти каже!

Качил се Хасан на ифрита, който веднага се издигнал с него вдън небеса. На второто утро ифритът го оставил върху земя, бяла като камфор, и изчезнал. Стъпил Хасан на земята и разбрал, че е сам. Вървял безспир десет дни и десет нощи, докато стигнал до градски порти. Влязъл, попитал за царя, показали му къде е. Още при влизането си се убедил, че е пред велик цар.

— От какво имаш нужда? — запитал царят.

Хасан му подал писмото. Царят го прочел, дълго време клатил глава и накрая казал на един от стражите си:

— Настани този момък в дома за гости!

Хасан останал в дома за гости три дни, на четвъртия слугата го завел при царя, който му рекъл:

— Хасане! Дошъл си при мене, за да ти помогна да стигнеш до островите Вакалвак. Ще те изпратя през следващите дни, синко, но по пътя ти те дебнат много смъртни опасности! При мен има воини от дейлемите, те искаха да влязат там въоръжени и на коне, бяха много на брой, но не успяха! Но заради шейха на шейховете Абу Руейш не мога да те върна! Скоро тук ще пристигнат кораби от островите Вакалвак! Ще те кача на някой от тях, ще те поверя на моряците му и те ще те заведат! Който и да те пита какъв си, що си, ти отговаряй, че си зет на цар Хасун, владетел на Камфоровата земя! Когато корабът стигне, слез и ще видиш по сушата наредени много скамейки! Избери си една, скрий се под нея и не мърдай! Когато се мръкне, девици воини ще наобиколят стоката на скамейката. Хвани стопанката на онази скамейка, под която си се скрил, и я издърпай! Ако тя те покровителства, ще срещнеш жената и децата си, но ако не го направи — сигурно ще изгубиш живота си! Или ще спечелиш, или ще загинеш, така е за съжаление! Повече от това не мога да направя! Но без закрилата на Аллах ти и дотук нямаше да стигнеш!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан рекъл:

— Велики царю, а до колко време ще дойдат корабите?

— Около месец… — отговорил царят. — Те стоят тук около два месеца, за да продадат каквото носят, и се връщат в страната си. Ще отпътуваш едва след три месеца!

След месец корабите пристигнали. Излязъл царят да ги посрещне, взел със себе си и Хасан. Големият кораб стоял посред морето, но той влачел по-малки гемии, които доставяли стоката му на брега. Пътниците разтоварили стоката си, продавали, купували, докато останали три дни до отпътуването. Царят извикал Хасан при себе си, приготвил му каквото трябва, извикал капитана на големия кораб и му казал:

— Вземи този момък със себе си, но така, че никой да не знае за него! Заведи го на островите Вакалвак, остави го там и не го връщай обратно! — и се обърнал към Хасан: — Никога никому на кораба не разказвай историята си — иначе ще загинеш!

Простил се Хасан с цар Хасун. Капитанът го сложил в сандък, качил го на гемията и го пренесъл на кораба, без никой да го види. Корабите потеглили и пътували с попътни ветрове десет дни. На единайсетия ден стигнали до суша. Капитанът скришом измъкнал Хасан на брега и той видял там много скамейки. Търговците оставили стоката си върху тях, а Хасан стигнал до една по-изписана от останалите и се скрил под нея. Когато се мръкнало, се появили множество женски същества като рояк скакалци. Вървели прави и настръхнали и носели извадени мечове, телата им били в железни ризници. Те се заели със стоките, после поседнали да си починат. Една седнала на скамейката, под която бил Хасан. Хванал той края на наметката й, поставил я на главата си, зацелувал ръцете и нозете й и заплакал.

— Ей, ти! — викнала му тя. — Покажи се, преди да те види някоя и да те погуби!

Измъкнал се Хасан, целунал ръката й и казал:

— Госпожо, поставям се под твое покровителство! Прости на онзи, който бе откъснат от близки, жена и деца, а се стреми да се събере отново с тях! Спаси душата и живота му! Ако не си съгласна, убий ме!

Никой не забелязал, че той разговаря с нея. А тя чула думите му, усетила с какъв плам са изказани, смилило се сърцето й, разбрала, че щом е подложил душата си на такива опасности, за да се добере дотук, то ще да е за велико дело.

— Синко — рекла тя. — Върни се, където се бе скрил, до утре вечер и Аллах ще стори това, което е пожелал!

Скрил се Хасан отново под скамейката. Девиците воини останали там до сутринта, като били палели свещи от тамян и амбра. Привечер при него дошла жената, която бил помолил за покровителство, подала му ризница, меч, златен колчан и копие. Хасан разбрал, че е донесла тези неща, за да ги облече. Облякъл ризницата, стегнал колчана на кръста си, закачил меча на бедрото си, взел копието в ръка и седнал на скамейката.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че докато Хасан седял на скамейката в бойно снаряжение, се появили жените воини с лампи, фенери и свещи. Той се смесил с тях. Когато наближило да се съмне, те си тръгнали и той тръгнал с тях. Всяка се прибрала в шатрата си. Вмъкнал се и Хасан в шатрата на неговата позната. Щом се прибрала, тя съблякла ризницата си и смъкнала покривалото си. Хасан погледнал към нея. Едва сега видял, че е побеляла старица със сини очи, голям нос, по-грозна от най-грозното същество, най-отвратителната твар, която въобще може да съществува, с дупки от едра шарка по лицето, с окапали вежди, изпочупени зъби, хлътнали бузи, сополив нос, а косата й била оплешивяла, както е казал за такива поетът:

Девет грозотии носи тя в лицето

           и в едната само ад същински гледа!

           То е тъй противно, толкоз непригледно —

образ грозен, мръсен, взело от прасето!

Щом зърнала Хасан, тя възкликнала:

— Как си дошъл ти по тези краища?

Заразпитвала го кой е, какъв е, а Хасан се отпуснал при нозете й и произнесъл следните стихове:

Кога ли времето жестоко ще ни срещне

и след раздялата любими ще посрещна,

   ще видя онова, което радост носи,

   ще дойде щастие, ще свършат трудните въпроси?

О, ако Нил течеше както мойте сълзи,

да потопи той щеше света с водите бързи,

   Хиджаз ще се удави, Египет ще изчезне,

   Ирак и Сирия ще тънат в тъмни бездни!

И всичко е за грешка една от теб, любима!

Аз чакам среща! Образа ти жив у мен го има!

Хасан се хванал за полата на старицата, сложил я върху главата си и замолил защитата й. А когато тя видяла мъката му, свило се сърцето й, смилила се и рекла:

— Не се бой от нищо!

Той й разказал патилата си от начало до край. Зачудила се тя на историята му и рекла:

— Успокой сърцето си, утеши душата си! Ще намериш онова, което търсиш, ако е пожелал Аллах!

Старицата викнала военачалниците — а това било последният ден на месеца — и им наредила:

— Заповядайте на всички войници да се подготвят за път утре сутринта. Който закъснее — ще си загуби главата!

Разбрал Хасан, че старицата дава заповедите и е първа между всички. През целия следващ ден и той не снел оръжието си.

Тази старица се наричала Шауахи Такини би-Умм ад-Дауахи. Когато работата била свършена, на разсъмване всички напуснали това място. Старицата не тръгнала веднага с тях, а поизчакала и запитала Хасан:

— Каква причина те кара да се изложиш на смъртна опасност, като се промъкваш в тази страна? Как е възможно сам да избереш гибелта? Но от мене не се бой, ти си под закрилата ми! Дала съм ти убежище и ти съчувствам! Сподели с мене цялата истина! Няма да позволя никой от островите Вакалвак да ти стори зло! — Хасан пак й разказал историята си. Тя изслушала разказа му, поклатила глава и рекла: — Хвала на Аллаха, който те е запазил жив и ме е показал на тебе! Ако бе спрял при друга, досега душата ти да е отлетяла от тялото! Силната любов към жена и деца те е довела до краен предел. Ако ти не обичаше, нямаше да изложиш живота си на такива опасности! Сега трябва да постигнем онова, което си пожелал! Трябва да знаеш, синко, че жена ти е на седмия от островите Вакалвак, разстоянието дотам е седем месеца път. Щом тръгнем от тук, ще стигнем Земята на птиците — от силните крясъци и плясъка на крилете им никой не може да чуе думите на другия. Петнайсет дни ще пресичаме тази земя, за да стигнем до Земята на зверовете. И там нищо не се чува от шумния вой на пуми, хиени, вълци и лъвове. Двайсет дни ще вървим, докато стигнем до Земята на джиновете. Там джиновете крещят високо, изхвърлят огън, от устата им излизат искри и пушеци, ще запушват пътя ни, ще заглушават ушите ни, ще ни заслепяват! Никой не бива да се обръща назад, докато сме там, защото ще загине! На това място конникът крие глава в скута си и не я повдига три дни. После пред нас ще се издигне огромна планина и ще се плисне огромна река, които ще ни отведат до островите Вакалвак! Над нас царува жена, тя е на тези острови. За конник, който язди усърдно, пътят дотам е цяла година. Планината, наречена Вак, се издига на брега на тази река! Така се нарича едно дърво, чиито плодове приличат на човешки глави. Щом изгрее слънцето, тези глави крещят: „Вак-вак, хвала на Създателя пак и пак!“ Никой мъж не може да живее при нас, да стъпва на земята ни! От този бряг до града, откъдето управлява царицата ни, има още един месец път! Тя властва над цели племена от джинове, великани, дяволи и магьосници, само Онзи, който ги е създал, знае колко са на брой! Ако се боиш от всичко това, ще изпратя някой, който да те отведе до брега, откъдето си потеглил, да те качи на някой кораб и да те върне в родината ти! Ако пък сърцето ти твърдо настоява да тръгнеш с нас, няма да ти забраня! Докато достигнеш желаното, сърцето ми ще бъде с тебе!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан внимателно изслушал думите на старицата и рекъл:

— Господарке, няма да се отделя от тебе, решен съм да намеря жена си или да изгубя живота си!

— По-лесно от последното няма! — рекла старицата. — Трябва да разкажа на царицата за тебе и тя непременно ще ти помогне да постигнеш целта си!

Хасан целунал ръцете и главата й, благодарил за огромното благодеяние, въздъхнал и заредил следните стихове:

Който е влюбен — задъхан въздиша,

срещи жадува и стихове пише…

           Нощ до любима е утро пресветло,

           ден на раздяла е нощ непрогледна…

Трудно се с обич влюбен сбогува,

трудно в раздяла с любим се денува,

           име любимо устни повтарят —

           тук е безпомощен даже другарят!

Ти утешение просто не давай,

с упрек сърцето ми не наранявай!

           Хубост единствена — обич единствена,

           мъка изяжда сърцето ми искрено!

Всеки, кой упрек към мене отправя,

упрек по-тежък си сам заслужава!

Старицата наредила да ударят барабаните. Тръгнали войниците, тръгнал и Хасан до старицата. Стигнали до Острова на птиците. На Хасан му се сторило, че светът се преобръща от силните им крясъци, заболяла го главата, мислите му се губели, очите му ослепели, ушите му оглушали, много се изплашил и си повтарял: „Ако така е в Земята на птиците, какво ли ще бъде в Земята на зверовете?“ Помолил се на Аллаха да му помага в бедите.

Минали Земята на птиците и влезли в Земята на зверовете. После излезли от нея и влезли в Земята на джиновете. Накрая стигнали до реката. Спрели под високата и стръмна планина и разпънали шатрите на брега. Старицата сложила за Хасан ложе до реката и той се излегнал на него. Носел върху лицето си покривало, от което се виждали само очите му. Но ето че дружина девойки минали край шатрата му към реката, съблекли се и влезли в нея. Гледал ги Хасан, а те се къпели и се закачали една друга, без да знаят, че той ги оглежда — нали го мислели за царско момиче. Дотежало му на Хасан — гледал ги, а те си били голи-голенички. И виждал той между бедрата им украшения от най-различен вид: тънки, издути, дебели, широки, с изпъкнали устни, дълги, невзрачни. Лицата им били като месечини, косите им — нощ, кацнала върху ден, нали били все царски дъщери! Когато свършили с къпането, всички излезли голи от реката — всички като луни при пълнолуние. Събрали се около Хасан без дрехи, строили се пред шатрата му — така била наредила старицата, защото се надявала, че между тях той може да познае жена си. Минавали пред него дружина след дружина, тя го питала, а той все отговарял:

— Тя не е между тях, господарке!

Накрая се появила една неволница, на която служели трийсет неволници, всички с гръд недокосната. Трепнало сърцето на Хасан, когато я видял, и си помислил: „Тази най-много прилича на онази птица в езерото при двореца на девойките — моите сестри, тя се държи също като тях!“

— Хасане, тази ли е жена ти? — запитала старицата.

— Не е! — отговорил той. — Тази през живота си не съм я виждал! Между всички девойки, които видях на този остров, няма подобна на моята жена!

— Опиши ми жена си! — помолила старицата. — Познавам всички девойки на островите Вакалвак, нали съм главен предводител на жените воини! Може и да позная коя е!

— Жена ми — заговорил Хасан — има лице гладко, снага сладка, бузи слънчеви, гръд изпъчена, очи черен огън излъчващи, бедра красиво заоблени, зъби бели, език сладък песен пее, снага като клонка се люлее, по характер лъчезарна, всичко в нея е омайно, устни алени, чело от мрамор изваяно, с бенка на бузата отдясно, под пъпа — гънка, очертана ясно, лицето проблясва, има стан разкършен, гръд тежка, видът й болни лекува, сякаш вода от Каусар или Салсабил бушува. Тя е с лице прекрасно, взор тъмен и ясен, шия издължена, бузи като анемони, устни — като пръстен с оникс, зъби — мълнии блестящи, доброта душата пълни, а пък там, между бедрата крие сладост хвърковата, както я е описал поетът:

Думата, която те вълнува,

мога да я кажа, но дали си струва?

После Хасан заплакал и заредил следните стихове:

Скърбя по теб с индийска тежка скръб,

сякаш с писмо съм спрял — посланец насред път

   ранен, и кръв се лее от смъртоносна рана.

   В тъги безброй остана името й тайна,

не го знам аз! Но значи ли това за мене смърт?

Навела за малко старицата глава към земята, после вдигнала поглед към Хасан и рекла:

— Хвала на великотвореца Аллах, че те остави аз да се грижа за тебе! Ако не те познавах, Хасане, пак щях да позная по описанието жената, която ти описа като своя съпруга! Това е дъщерята на цар Акбар, който стои над всички острови Вакалвак! Ти никога не ще можеш да стигнеш до нея, а дори и да стигнеш — не ще можеш да си я вземеш! Че от тебе до нея разстоянието е колкото от земята до небето! Върни се, докато е време, не обричай душата си на гибел, пък и моята — с твоята! Мисля, че тя не ти е лика-прилика!

Отчаял се Хасан от живота и рекъл на Дауахи:

— Госпожо, как може да се върна, щом съм стигнал чак дотук? Никога не си бях помислял, че ти нямаш сили да стигнеш до онова, което желая — нали си предводител на такава войска!

— За бога, синко! — възкликнала старицата. — Избери си една от тези девойки! Ще ти я дам вместо жена ти, за да се върнеш скоро жив и здрав в страната си! Иначе — на смърт сигурна отиваш, на голяма беда се излагаш, от която никой не ще може да те спаси!

Навел Хасан глава и заредил тези стихове:

Не ме упреквайте за мойта обич!

Очите само да оплакват са готови,

           сълзите ги изпълват, после чезнат

           по бузите… Любимата изчезна…

О, обич аз не искам да изгубя —

тя най-желана е в проклета лудост!

           Любими мои, търся ви, зова ви…

           Ще ми простите ли страстта в зова ми?

Оставихте ме… Бяхте дали дума

да бъдете до мене, а бездушно

           изчезнахте… От този ден болезнен

           в позор и сълзи неусетно чезна…

Сърце, защо запазваш тази обич?

Защо с камшици ти не я изгониш?…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че старицата целунала Хасан и рекла:

— Момко, върни се в страната си, защото, стигнем ли до града, ще изгубим и двамата главите си! Щом узнае какво съм сторила, царицата ще ме ругае, че съм те вкарала в страната ни, където човешко същество не е стъпвало! Ще ме убие, ако те заведа при нея! Показах ти девиците, които видя в морето, самец не ги е докосвал, мъж до тях не се е приближавал! Върни се в страната си, синко! Ще ти дам пари, имане, всичко, което ми поискаш, така че за жена повече да не помислиш!

Заплакал Хасан, опрял бузи в нозете й и рекъл:

— Господарке, владетелко моя, зеница на очите ми! Как да се завърна, след като вече стигнах дотук, а не съм видял онова, което търся?

После заредил следните стихове:

Хубавице моя, с мен едно ти беше,

радости и мъки ти със мен делеше,

          а изчезват вече сладки аромати

          и цветята свежи гният във земята,

спря зефирът нежен своя полъх хладен,

младостта угасва в мъки безпощадни…

          А приятел верен днес ме посъветва

          с упрек… Не приемам аз така съвета!

Не приема упрек младостта ми буйна,

щом не следва после най-доброто чудо!

          Две очи ме взеха и ме разболяха,

          обич се нарича тази болест плаха…

Песен заредя ли — бликват пак сълзите,

губя звучни рими, думите се сливат,

          розовата буза ми топи сърцето,

          раните разпалва в душата ми клета…

О, кога изгубих звучните си думи?

И с какво ще звъннат пак душевни струни?

          Гледах мойта обич и се наслаждавах,

          но Аллах отне я и не ми я дава…

Старицата се смилила над Хасан и рекла:

— За бога, душата си ще заложа, живота си ще погубя, за да стигнеш до онова, което си пожелал!

Когато се мръкнало, девойките се пръснали по шатрите си. Старицата повела Хасан, влязла с него в града и го скрила на едно място да не го види никой. Замислила се тя каква хитрост да измисли, за да спаси този безумец, който отивал на гибел без капка страх в сърцето.

Царицата на този остров се казвала Нур ал-Худа и била най-голямата от седем сестри девици. Те живеели при баща си цар Акбар, който владеел всичките седем острова Вакалвак. Тронът на този цар се намирал на острова на най-голямата му дъщеря Нур ал-Худа. Старицата Дауахи отишла в двореца на царица Нур ал-Худа, влязла при нея и целунала земята пред нозете й. Тя се радвала на нейното благоволение, защото била възпитала всички царски дъщери, уважавал я и самият цар. Царицата я прегърнала, сложила я до себе си и я запитала как е пътувала.

— За бога, пътуването бе благодатно, господарке! — отговорила старицата. — Донесла съм ти дар и искам да ти го покажа! Донесла съм едно чудо, за да ми помогнеш да стигна до онова, което съм намислила! — старицата й разказала историята на Хасан от начало до край, като треперела като тръстика под буен вятър. Накрая паднала в нозете на царската дъщеря и се замолила: — Господарке, на онзи бряг един човек, който се бе скрил под скамейката ми, помоли закрила от мене! Дадох му закрила. Плаших го с властта ти, разказах му за твоята сила и воля и всеки път той повтаряше: „Искам да ида при жена си и децата си! Ще умра, но няма да се върна в страната си без тях!“ През живота си не съм виждала човешко същество с по-силно сърце, с по-силна воля и обладан от толкова силна любов!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царицата изслушала разказа на старицата и много се разгневила. Вторачила се в нея и викнала:

— Зловредна бабичке, толкова ли не ти стигна умът, че да ми доведеш такава мъка на островите Вакалвак без страх от могъществото ми! Кълна се в главата на нашия цар — ако не ме бе възпитавала, щях да погубя и двама ви с най-жестока смърт, за да бъдете за назидание на онези, които в бъдеще дръзнат като теб да престъпват волята на баща ми! Но както и да е, иди и го доведи веднага да го видя!

Изскочила старицата като замаяна, не знаела какво да прави, и си мислела: „Всички нещастия, които Аллах изсипа върху главата ми, са все заради този Хасан!“ Отишла при него и му рекла:

— Ела да говориш с царицата, че май краят ти наближава!

Станал той, а езикът му повтарял името на Аллах. Видял, че царицата е покрила лицето си с воал. Той целунал земята пред нея, поздравил я и произнесъл следния куплет:

Аллах да ти даде величие и слава,

           да те дари с каквото пожелаеш!

Велика да е твоята държава!

           Сред враговете силни страх да всяваш!

Царицата дала знак на старицата тя да задава въпроси вместо нея.

— Царицата приема поздрава ти! — заговорила Дауахи. — Тя те пита как се казваш, от кои краища си, как се казват жена ти и децата ти, заради които си дошъл тук, как се казва страната ти?

Събрал Хасан цялата си смелост, помолил божията помощ и отговорил:

— Царице честита на всички времена! Името ми е Хасан и съм от град Басра! Не знам как се казва жена ми, но знам имената на синовете си — единият е Насир, а другият — Мансур!

— Откъде изчезнаха жена ти и децата ти? — запитала царицата чрез старицата.

— От град Багдад, царице, от двореца на халифа! — отговорил Хасан.

— И казала ли е нещо жена ти, преди да си тръгне?

— Да, заръчала е на майка ми: „Когато синът ти се върне и дните на раздялата му се видят дълги, ако иска пак да се видим и да сме близки, ако го обвеят ветровете на обичта и страстта, нека дойде при мене на островите Вакалвак!“

Царица Нур ал-Худа поклатила глава и рекла:

— Тя не би казала на майка ти тези думи, ако не те желаеше! Нямаше да ти съобщи къде е, нито да те вика в страната ни!

— Господарке на царете, стояща над цар и просяк! — рекъл Хасан. — Аз ти разказах всичко, нищо не скрих от тебе! Помогни ми да се събера с жена си и децата си, върни ми съпругата, нека пресъхнат сълзите по очите ми, като ги видя до себе си!

Пак навела царица Нур ал-Худа глава към земята, дълго я поклащала, после вдигнала поглед и рекла чрез Шауахи:

— Прощавам ти и разбирам болката ти! Реших да ти покажа всички жени и девойки в града и по острова ми! Щом познаеш жена си, ще ти я дам, но не я ли познаеш — ще те погубя и ще те окова върху портата в къщата на тази старица!

— Приемам, царице на времената! — отговорил Хасан и заредил следните стихове:

Разкрих ти мойта обич — ти откликна,

           надеждица ми обеща… Лекувам рана

в сърцето… И веднага гневно викна,

           отрече се, заплаши ме с беда голяма!

Обикнах аз… Бях още млад, невинен!

           Защо ще ме погубваш? Аз съм страдащ!

Нима Аллах заплашва с гибел всеки влюбен,

           звездите гледащ — сам звездица падаща!

За бога, хора, щом умра — и напишете

           на гроба ми, че влюбен там почива!

Щом влюбен мине като мен несретен,

           да прочете — с поклон да ме почита…

Царица Нур ал-Худа наредила да не остане жена или девойка из града, която да не дойде в двореца и да не мине пред нея. Разпоредила на старицата Шауахи лично да проследи всички да дойдат. Тя започнала да въвежда пред царицата и Хасан всички жени и девойки, стотици хиляди. Не останало в града ни момиче, ни жена непоказани, но той не видял съпругата си сред тях. Разгневила се силно царицата и викнала на слугините си:

— Хванете го и му отсечете главата! Нека никой след него да не смее да залага живота си, за да ни гледа как живеем, да идва в страната ни въпреки волята ни! Съборете го по лице, разкопчайте дрехата му, завържете очите му, застанете с мечове при главата му и чакайте да ви дам знак!

Скокнала Шауахи пред царицата, целунала земята пред нозете й, уловила се за полата й, сложила я върху главата си и викнала:

— Царице! В името на възпитанието, което съм ти дала, не бързай да правиш това! Този нещастник е заложил главата си, толкова неща е претърпял, колкото никой преди него, и винаги Аллах го е спасявал! Той е чувал за прословутата ти справедливост и затова е дошъл в забранената ни земя! Ако го убиеш, вестта за него ще се пръсне между пътешествениците, всички ще научат, че мразиш чужденците и ги избиваш! Та той е гост тук и е под твоята власт, докато открие жена си! Ако пък поискаш да си ходи, ще съумея да го върна! Той яде от хляба ни и сме длъжни да го уважаваме! Все пак аз му обещах да го срещна с тебе! Ти знаеш, че раздялата убива, особено раздялата с деца! Тук не остана друга жена освен тебе! Моля те, покажи му и ти лицето си!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че при това предложение на старицата царицата се разсмяла и рекла:

— Че от къде на къде той ще ми е мъж и аз ще съм му родила деца?

Все пак тя наредила да доведат Хасан при нея. Въвели го, пооправили го пред нея и тя открила лицето си пред очите му. Щом я зърнал, Хасан изохкал на висок глас и паднал в несвяст. Старицата се погрижила за него и когато дошъл на себе си, той заредил следните стихове:

Вятърът лъхна от земята на Ирак.

        Виждам пак любимата при мен!

Любовта е, знам, със вкус горчив!

        Милост моля, от любов пленен,

а сърцето се топи в сълзи…

— Царицата най-много прилича на моята жена! — обявил после той.

— Горко ти, Шауахи! — викнала царицата. — Този чужденец, дето си ми го довела, е някой луд! Гледай го как се е вторачил в мене!

— Това е простимо, царице! — рекла старицата. — Казано е: „Няма лек за болен от любов — той е луд, на всичко е готов!“

А Хасан заплакал горчиво и произнесъл следния куплет:

Виждам чертите, горят от желание,

          в чужда земя сълзи тежки проливам!

Кой причини ми в раздяла терзание?

          Със среща със милите ощастливи ме!

После рекъл на царицата:

— За бога, ако не си моята жена, коя си, та толкова приличаш на нея?

— Момко, знаеш коя съм! — засмяла се тя. — Остави лудост и объркване! Май спасението ти е близо!

— О, господарке! — рекъл Хасан. — Щом те видях и полудях! Помислих — ето я жена ми! Ала сигурно съм се объркал, ти само приличаш на нея…

— И с какво толкова приличам на жена ти?

— С всичко, което притежаваш!

Царицата се обърнала към Шауахи ад-Дауахи:

— Майко, върни го на същото място! Служи му лично, пък аз ще видя какво да го правя! Щом този човек е толкова доблестен, че през толкова беди пази приятелство, другарство и нежност, мой дълг е да му помогна да постигне желаното! Отведи го и му нареди да те слуша, после бързо се върни при мене, пък дано Аллах е пожелал само добро да се случи!

Старицата отвела Хасан у дома си, после бързо се върнала при царицата, която й наредила да се въоръжи и да вземе хиляда от най-юначните конници и да отиде при баща й цар Акбар, да спре при сестра й Манар ас-Сана и да й каже: „Облечи двете си деца и ги изпрати при леля им, която жадува да ги види!“

— Съветвам те да не й говориш за Хасан! Когато вземеш децата, кажи й: „Сестра ти те кани и тебе на гости!“ Щом ти даде децата, тръгни с тях уж по-бързо да дойдете и ми ги доведи — тя ще се движи по-бавно! Не върви по пътя, откъдето ще мине тя! Пътувай денонощно и се пази никой никога да не научи за тази ми повеля! Ако излезе, че сестра ми наистина е жена на този мъж, ако се изясни, че децата са негови, няма да му попреча да си я вземе и тя да отпътува за страната му!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че старицата повярвала на клетвите на царицата, без да знае какво е затаила в душата си. А проклетницата била намислила, ако онази не му е съпруга и децата не приличат на него, да го погуби. Старицата й целунала ръка, върнала се при Хасан и му предала думите й. Той изгубил ума и дума от радост, целунал й главата, а тя рекла:

— Синко, не ме целувай по главата, ами по устата, пък нека тази целувка бъде най-сладката в живота ти! Не се стеснявай да ме целунеш по устата — нали аз станах причина да се срещнеш с нея! Бъди спокоен, очите ти да са сухи, а душата — доволна!

Сбогувала се тя с него, потеглила, а той пропял следните стихове:

В любовта си имам четири свидетели

                 (за такова дело само двама стигат):

ударите на сърцето, на ръцете трепета,

                 тръпките телесни, връзването на езика…

Две неща очите ми разплакват

                 и превръщат в кръв сълзи разбунени,

но завинаги следа оставят:

                 жар младежка и раздяла между влюбени…

А старицата повела въоръжените конници към острова, където живеела сестрата на царицата. Между двата града имало три дни път. Шауахи се явила при Манар ас-Сана, предала й поздрав от сестра й Нур ал-Худа и й съобщила за силното й желание да я види заедно с децата й. Предала й упрека на царицата, че досега не й е гостувала.

— Сестра ми има право! — съгласила се царкиня Манар ас-Сана. — Небрежна бях към нея, но сега ще й гостувам!

Наредила тя да опънат шатрите извън града, събрала богати дарове. Баща й цар Акбар погледнал през прозореца, видял опънатите шатри, запитал какво е това, и получил отговор:

— Царкиня Манар ас-Сана приготвя шатрите си за път, ще гостува на сестра си Нур ал-Худа!

Този цар имал седем дъщери и всички, с изключение на най-малката — Манар ас-Сана, били от една и съща майка. Голямата се казвала Нур ал-Худа, втората — Наджмат ас-Субх, третата — Шамс ад-Даха, четвъртата — Шаджарат ад-Дур, петата — Кут ал-Кулуб, шестата — Шараф ал-Банат и седмата — Манар ас-Сана. Тя им била сестра само по баща, била най-малката, а именно тя била съпругата на Хасан…

Старицата целунала земята пред Манар ас-Сана и рекла:

— Царица Нур ал-Худа, сестра ти, ми нареди да изпратиш децата по мене при нея! Аз ще ги взема и ще тръгна, така че да те изпреваря.

Манар ас-Сана поклатила глава, вдигнала поглед и рекла на старицата:

— Майко, когато спомена децата ми, сърцето ми се сви! Откакто са родени, никой не е виждал лицата им! Та аз ги крия и ги ревнувам дори от лъхащия зефир!…

— Що за приказки, господарке! — възкликнала старицата. — Ако ти нарушиш повелята на царицата, нали тя ще ти се разсърди! Децата ти са малки, простено да ти е, че се боиш за тях и че искаш да ги запазиш от лоши очи! Знаеш, че те обичам! Та аз съм те отгледала, преди децата ти да се родят! Ще ги взема със себе си, ще им отворя сърцето си, за да ги пазя в него!

Манар ас-Сана се изплашила от гнева на сестра си, пък и не знаела къде може да скрие децата си, докато я няма. Накрая се решила да ги изпрати по старицата. Викнала ги, въвела ги в хамама, приготвила ги за път и й ги предала. Старицата веднага отпътувала с тях, грижела се за тях из пътя, а когато стигнала до града, изправила двете момчета пред леля им Нур ал-Худа. Зарадвала се царицата, като ги видяла, приласкала ги, притиснала ги към гърдите си, сложила едното момче от дясната си страна, а другото — от лявата и рекла на старицата:

— Сега ми доведи Хасан! Той се отърва от меча ми и намери покровителство в моя дом! Толкова пъти бе близо до смъртта и все успяваше да я прескочи!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че старицата рекла:

— Царице, а нали, като го доведа при тебе, те ще се съберат? Пък ако се окаже, че не са това децата му, ще го върнеш в родината му!

Страшно се разгневила царицата и креснала:

— Горко ти, несретна бабичке! Докога ще продължава с хитруванията си този чужд мъж? Какво си въобразява той — че ще дойде на земята ни, ще види ликовете ни, а после ще се върне жив и здрав в страната си и ще ни срами сред народа си, ще разказва за нас на всички царе по всички краища на земята, търговци ще разнесат тайната ни и ще се говори: „Човешко същество е влизало на островите Вакалвак, пресякло е Земята на маговете и вълшебниците, преминало е през Земята на джиновете, после Земята на зверовете и още — Земята на птиците и се е завърнало живо и здраво в родината си!“ Не, това никога няма да го бъде! Кълна се, че ако те не са негови деца, лично с тези си ръце ще отсека главата му!

Старицата паднала от страх. А царицата викнала двайсет мамелюци и им наредила:

— Доведете ми момъка, който живее в къщата на тази старица!

Мамелюците повлекли старицата към дома й. Тя била побледняла, разтреперана. Стигнали, тя влязла при Хасан, а той се изправил и я поздравил. Тя не отговорила на поздрава му, а рекла:

— Тръгвай да разговаряш с царицата! Не ти ли казах да се върнеш в страната си, но ти не ме послуша и избра гибел и за себе си, и за мене! Ето, ти я избра — смъртта е близо! Иди и разговаряй с тази жестокосърдечна несправедлива потисница!

— Нека да има мир, всемогъщи Аллах! — помолил се изплашено Хасан. — Най-добро за мен е онова, което ти си ми отредил, пък нека да е и най-злото!

Вкарали го при царицата и изведнъж той видял двамата си синове Насир и Мансур седнали в скута й, а тя си играела с тях и им говорела нещо. Той ги познал, викнал високо и паднал в несвяст. Познали го и децата му, раздвижила се вродената им от Аллаха обич към баща им, те слезли от скута на царицата, спуснали се към него и всевеликият всевечен Аллах ги накарал да викнат:

— Татко!

Заплакала старицата и възкликнала:

— Хвала на Аллаха, който ви събра с баща ви!

Дошъл Хасан на себе си, прегърнал синовете си, заплакал и заредил следните стихове:

Заради вас сърцето ми не е от лед,

                  макар след тази среща да го чака гибел!

Запазеният образ днес и занапред

                  е жив, макар и мачкан от жестоки сили!

Откакто си отидохте — останахте си там,

                  без вас дори и хлябът ми горчив е,

пред бога дадох дума, тя ще остане, знам —

                  от обич да умра дори и в мъки най-велики!

Газела от гората излиза на простор,

                  макар и гонена, с очи горещи от сълзите!

Дори кръвта си да пролея съм готов —

                  тя върху бузите ви детски ще избликне!

Най-близки сте вие — а бяхте далече, далече,

                  не виждах ви, ала в душата присъствахте вечно!

Сърцето за дарове ценни не скланя да сменя.

                  ни обич, ни мъки, ни нощи безсънни и бдения,

макар че е пълно не с радост, а с мъки и огън…

                  Бях млад и не мислех, че идва разлъка жестока!

А минаха месеци… Как са изтекли? Кога ли?

                  Аз твърдо през времето стъпвам през болки корави!

А лъхне ли вятър от вас, той така ме задавя —

                  от обич към вас и живота си млад ви дарявам…

Царицата се убедила, че децата са синове на Хасан, че сестра й наистина му е жена. Разгневила се тя още повече и го изгонила. Хасан излязъл от двореца, заколебал се — не знаел откъде е дошъл, къде се намира и накъде да тръгне. Земните простори и широти му се сторили тесни, нямал на кого дума да каже, от кого дума да чуе, нямало кой да го утеши, да му даде съвет, нямало от кого помощ да потърси, не можел да отпътува за където и да е, не можел сам да пресече Земята на джиновете, Земята на зверовете и Земята на птиците. Отчаял се, заплакал, представил си какво ще стане между двете сестри, когато жена му дойде при проклетата царица, и заредил следните стихове:

Очите пак плачат… Любими отново изгубих…

До дъно таз чаша отровна изпих… И се лутам —

         който губи любими, изгубва си сякаш живота…

         Килими от мъки постлахте пред мене… Аз ходя

по тях… Кой накрая с добро ще ги сгъне? Оставен

самичък, будувах в съня ви — и мислехте гордо,

         че аз утешение ще си намеря в забрава…

Но сърцето ми болно отново към среща стреми се,

         а вие държите лекарство за болка жестока!

О, вижте — дори във упорството как се стъписах,

         как хвърлен бях сам от неравни и равни във пропаст!

Скрих всичко, не казах за страстите силни, дълбоки,

         стаени в сърцето — докрая го те изгориха!

Държах на обета, мълчах упорито и кротко,

         накрая повярвах — ето че те ми простиха!

Дали ще дочакам след мъките новата среща?

          Сърцето, душата, за нея безкрайно бленуват,

разлъка да свърши очаквам с надежда гореща,

         дано вест за вас нежна и добра, и щастлива да чуя!

Вървял, що вървял и стигнал до края на града. Видял там река и тръгнал по течението й…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТНАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че жената на Хасан, Манар ас-Сана, решила да тръгне на път на втория ден, след като била отпътувала старицата. И тъкмо се приготвяла, когато баща й я извикал. Той я сложил да седне до себе си и рекъл:

— Дъще, тази нощ видях сън! Боя се да не би това твое пътуване да ти донесе дълга мъка! Сънувах, че съм влязъл в някаква съкровищница. Видях в нея много пари и скъпоценности, но нищо не ми хареса освен седем камъчета! Избрах от тях едно, най-хубавото, най-блестящото и най-малкото, взех го в ръце и го изнесох от съкровищницата! Когато излязох от вратата, отворих шепа радостно да го разгледам и изведнъж от небето се спусна странна птица, дошла от далечна страна — не бе от нашенските птици! Тя грабна камъчето и отлетя натам, откъдето бе дошла. Така се изплаших, че се стреснах! Извиках гадателите и предсказателите, разказах им съня си, а те ми казаха: „Имаш седем дъщери, ще загубиш най-малката! Ще ти я вземат въпреки волята ти, насила!“ Ти, дъще, си ми най-скъпата и най-обичната! Ето, сега отиваш при сестра си, а не знам какво ще ти се случи! Не заминавай, върни се в двореца си!

Разтуптяло се сърцето на Манар ас-Сана, изплашила се тя и за децата си и рекла:

— Царю! Царица Нур ал-Худа ме очаква — четири години не ме е виждала! Ако не отида — ще ми се разсърди! Ще постоя най-много месец, после ще се върна при тебе! Не се вълнувай, никой чужд не може да влезе в земята ни!

Накрая той се съгласил тя да тръгне. Наредил на хиляда конници да я придружават, да я отведат до брега на реката, после да останат и да я чакат колкото трябва, а на връщане да я поемат отново и да я върнат. Посъветвал я да остане само два дни при сестра си. Бащините думи й направили впечатление, пък се бояла и за децата си! Пътувала бързо три дни и три нощи и стигнала край реката. Разтворила шатрите си на брега, после пресякла реката заедно с няколко души стража, свита и везири. Стигнала до града на царица Нур ал-Худа, изкачила стъпалата на двореца, влязла вътре и видяла децата си да плачат до сестра й и да викат:

— Татко!

Сълзи потекли от очите на майката, притиснала тя децата си към гърдите си и запитала:

— Да не би да сте видели баща си? Ако знаех дали е жив, щях да ви изпратя при него!

И заредила следните стихове:

Далеч от тебе съм, любими! Лоша бях!

Желая да живея с тебе, както си преди живях!

   Очите ми към твоя край са устремени,

   сърцето ми въздиша с жар и умиление!

О, колко нощи аз без сън живях сама,

с мечта за обич, нежност, топлина и тишина…

После добавила:

— Това направих със себе си и децата си! Така разбих дома си!

А сестра й дори не я поздравила с пристигането, ами викнала:

— Безпътнице, откъде имаш тези деца? Нима си се омъжила без знанието на баща ни? А защо си изоставила мъжа си и си прибрала децата си, защо си ги отделила от дом и баща и си ги довела в нашата страна? Защо скри тези деца от нас? Но всевишният Аллах, който знае всичко, ни разкри делата ти, показа ни каква си била и какви си ги вършила с онова между краката си!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Нур ал-Худа наредила на стражите да вържат Манар ас-Сана, да я оковат в железни вериги и я заудряла жестоко, завързала я да виси за косите и пратила на баща си цар Акбар писмо, в което се казвало: „В страната ни се появи мъж — човешко същество. Сестра ми Манар ас-Сана твърди, че се е омъжила за него по закон и му е родила две момчета. Скрила е всичко това, докато не се появи този мъж на име Хасан. Той ми разказа, че се е оженил за нея, че тя е живяла дълго при него, но после е взела децата си и е отпътувала с тях без негово знание. Аз запрях този човек тук и изпратих при нея да я извика старицата Шауахи и да доведе децата й. Бях наредила първом да доведат синовете й. Проводих да викнат човека и когато той видя децата, позна ги и те го познаха. Установи се, че двете момчета са негови, че тя наистина е жена на тоя мъж, разбрах, че е говорил истината и няма вина. Реших, че целият срам и грях е у сестра ми. Когато тази нечестива предателка се появи, се разгневих, набих я жестоко и я увесих за косата й. Ето това ти съобщавам за нея и нека бъде твоята воля. Разбираш, че станалото може да ни опозори, да осрами и тебе, и нас! Ами ако и другите жители на Вакалвак научат за случилото се и започнат сами да правят такива неща — как ще ги съдим за греха им? Очаквам бързо отговор от тебе!“

Предала тя писмото на пратеник, който го отнесъл на царя. Цар Акбар се разгневил много силно на дъщеря си Манар ас-Сана и написал писмо до дъщеря си Нур ал-Худа, в което се казвало: „Упълномощавам те да отсъдиш какво да правиш с живота й! Ако всичко е така, както твърдиш — убий я и не ме питай!“

Царица Нур ал-Худа прочела бащиното писмо и изпратила да й доведат Манар ас-Сана. Тя била потънала в кърви, косата й била оскубана, ръцете и нозете — оковани в железни окови. Плачела горчиво и редяла следните стихове:

Стремят се враговете към смъртта ми,

   твърдят, че изход друг за мене няма!

О, моля те, Аллах, смени присъдата!

   Ти си спасение след ужас неочакван!

Бедите свикнаха с живота ми, а той пък — с тях!

   Омраза, обич — всички са приятели!

Аз мъки разни в най-различен цвят видях,

   те бяха хиляди по вид — и слава на Аллаха!

Бедата, пратена от бога, ни притиска

   и само той накрая е спасение!

Веригата се стяга, когато само той поиска,

   а щом поиска — идва избавление…

Царицата наредила да донесат дървена стълба, заповядала на слугите да я завържат с гръб към нея, опънала ръцете й и ги завързала отзад със здрави въжета, увила дългата й коса няколко пъти около дървената стълба и я опънала. Когато Манар ас-Сана викнала и заплакала, никой не посегнал да й помогне. Тогава тя заговорила на сестра си:

— Сестро, защо сърцето ти е толкова жестоко към мене? Ако не можеш да пожалиш мене, пожали невръстните ми дечица!

Сърцето на царицата се втвърдило още повече, тя я наругала и закрещяла:

— Безпътница! Грешница! Аллах да не прости на онзи, който те съжали! Как може да те съжалявам, предателка такава!

— Нека Господарят на небесата ти поиска сметка за всичко, което вършиш! — възкликнала окованата Манар ас-Сана. — Аз съм невинна! Омъжих се за него по закон — нека бог ме съди, ако не говоря истината! Моето сърце изстина към теб заради жестокостта ти! Как можеш да ме обвиняваш в грях, без да си чула истината, пък ако обвиненията, с които ме заля, са истина — нека Аллах ме накаже за греховете ми!

Царицата скокнала и я ударила така, че Манар ас-Сана изгубила съзнание. Напръскали лицето й свода да дойде на себе си. Силните побоища и дебелите въжета били заличили хубостта й. Тя произнесла следния куплет:

Дори да сториш престъпление,

           но после се покаеш,

ще ти простя със прошка сестринска,

           а после ще забравя…

Този куплет разгневил още повече Нур ал-Худа и тя викнала:

— Какво ми говориш в стихове, грешнице? Поне съжали за престъплението, което си извършила! Значи искаш да се върнеш при мъжа си? Та ти се гордееш от разврата и от престъпленията си!…

Наредила на слугите да донесат оголени палмови клони, засукала ръкави и започнала да бие сестра си от главата до петите. После поискала плетен бич — слон да удариш с него, и той от болка ще се разбеснее! Заудряла я с него, докато Манар ас-Сана паднала в несвяст. Старицата Шауахи се затичала навън с плач и заклинания, но Нур ал-Худа викнала на слугите си:

— Доведете ми я! — хванали те Шауахи и я върнали, а царицата наредила да я съборят на земята и се разпоредила: — Влачете я по лице — така да излезе от тук!

Повлекли я по лице и я изтътрузили навън.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че по същото това време Хасан крачел по брега на реката. Стигнал до някаква равнина и до едно дърво видял парче хартия, окачено на един клон. Взел го и прочел следните стихове върху него:

Иди при нея и се разберете!

                Без грях човек е само в майчина утроба!

Ти съжали я! Длъжен си, човече,

                пък даже любовта да е залята със отрова!

И аз ще те възнаградя богато

                за твойте мъки тежки и страдания!

Бъди покорен ти пред мен, когато

                получиш моето благодеяние!

Хасан разбрал, че ще се спаси от бедите. Видял, че се намира в страшно място сред пустиня и около него няма никой, с когото да се заговори. Изгубил ума и дума от страх, той заредил следния куплет:

Лъхни, о, вятър нежен, и целуни земята!

   Стигни до тях! Предай им ти поздрави безмерни,

а после донеси ми ти обичта им свята,

   да съживиш със нея изгнили кости черни!

Направил още две крачки и видял две момченца — деца на местни магьосници и вълшебници. Те се карали за вълшебен жезъл с гравирани по него заклинания и за кожено таке с три козирки, по които били записани магически думи. Двата предмета били оставени на земята, а децата се биели и се карали така, че кръв се леела.

— Аз ще взема жезъла! — викало едното.

— Не, аз! — викало другото.

Застанал Хасан между тях, разтървал ги и запитал:

— Вие защо се карате?

— Отсъди кой от нас има право, чичо! — замолили се двамата. — Ние сме братя! Баща ни бе един от големите вълшебници! Умря и ни остави това таке и този жезъл. Брат ми иска той да вземе жезъла, аз пък смятам, че той е само мой!

— А какво толкова има в този жезъл и в това таке? Както гледам, жезълът струва шест джадиди, а такето — три, не повече!

— Ти не познаваш силата им! — рекли момчетата. — Всеки един крие чудна тайна! Затова жезълът струва колкото всичкия данък от всички острови Вакалвак, а такето — също!

— За бога, кажете ми каква е тайната им! — помолил Хасан.

— Тази тайна е велика, чичо! — рекли те. — Баща ни трийсет и пет години работи по стъкмяването й, докато всичко стане съвсем точно! Когато завърши труда си, настигна го смъртта, от която никой не може да избяга! Първата тайна е, че всеки, който сложи на главата си това таке, изчезва от очите на хората и никой не може да го види! А тайната на жезъла е, че всеки, който го притежава, властва над седем племена от джинове, те са подчинени на този жезъл и са под негова заповед и власт. Удари ли по земята с него, царете на тези джинове ще му се подчинят и подвластните им джинове ще му служат!

Хасан стоял известно време с отпуснат поглед към земята и си мислил: „За бога, ако е пожелал Аллах, с този жезъл и това таке ще стана непобедим! Те ще са по-полезни на мене, отколкото на тях! Ще измисля хитрост да им ги отнема! После ще напусна с жена си и децата това мрачно място, от което жив човек не може да се измъкне! Сигурно Аллах ми е довел тези момчета!“ Той вдигнал поглед към двете момчета и рекъл:

— Ако искате да бъда съдия помежду ви, ще ви подложа на изпитание! Който от двама ви излезе победител, той ще вземе жезъла, а който е победен — такето!

— Доверяваме ти съдбата си, чичо! — викнали двамата. — Отсъди така, както намериш за добре!

— Сега ще взема камък и ще го хвърля! Вие ще се затичате след него! Който изпревари другия и вземе камъка първи, той ще вземе жезъла, а който изостане — ще вземе такето!

— Съгласни сме!

Взел Хасан камък и го хвърлил с всичка сила. Втурнали се момчетата след него, а той грабнал такето и го сложил на главата си, грабнал жезъла и се изместил от мястото си, за да провери думите им за бащината им тайна. По-малкото момче стигнало първо до камъка, грабнало го, върнало се на мястото и като не видяло и следа от Хасан, викнало на братчето си:

— Къде е човекът, който ни бе съдия?

— Не го виждам! — отговорило другото. — Дали във високите небеса полетя, или слезе на долната земя?

Започнали да го търсят, но не го виждали. Хасан стоял на едно място, а те се ругаели един друг:

— Отидоха си и жезълът, и такето! Баща ни предупреди, че именно така ще стане, но ние забравихме съвета му!

И си тръгнали без нищо.

А Хасан се върнал в града с такето на глава и с жезъла в ръка. Никой не го видял. Влязъл в двореца, отишъл в стаята на Шауахи ад-Дауахи. Тя била вътре, но не го видяла, като влязъл. Приближил се към рафта над главата й, на който имало шише и чиния, бутнал ги и те паднали. Стреснала се Шауахи, скочила, върнала падналите неща на мястото им и промърморила:

— За бога, май царица Нур ал-Худа е пратила някакъв шейтан, който да ми прави тези неща! Божичко, щом тя прави такова зло на сестра си, какво ли ще прави с чужда като мене, ако ми се разгневи!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че после старицата Шауахи рекла:

— За милост милосърдна те моля аз, шейтан, всевластен и всесилен султан, на джинове и хора цар и господар, в името на надписа върху пръстена на Сулейман, сина на Дауд, отговори ми!

— Аз не съм шейтан, а съм Хасан, объркан и презрян! — отговорил Хасан, снел такето от главата си и се показал на старицата.

Тя го хванала за ръка и възкликнала:

— Да не си си изгубил ума, че пак си се появил тук. Царица Нур ал-Худа такива мъки и страдания причини на жена ти, при това тя й е родна сестра, та какво ли ще стори с тебе, ако й паднеш в ръцете! — и тя му разказала за всичко, което били претърпели жена му и тя самата, и завършила: — Сега царицата съжалява, че те е пуснала! Изпрати стражи да те доведат при нея и който го направи, ще му даде кантар злато и ще го дари със сана, който аз имах при нея! Закле се, че когато те върнат, тя ще те погуби заедно с жена ти и децата ти!

Разплакала се тя и му показала синините по себе си, разплакал се и Хасан и рекъл:

— Господарке, а как да се отърва от тази проклета царица? Каква хитрост да измисля, за да спася жена си и децата си?

— Горко ти, сам трябва да се спасяваш! — рекла тя.

— Не, ако ще и със сила, но ще спася семейството си! — настоял Хасан.

— Как така със сила! — възкликнала тя. — Върви и се скрий, синко, докато Аллах те пази!

Тогава Хасан й показал жезъла и такето. Старицата възкликнала:

— Хвала на онзи, който и кости съживява, дори и изгнили! За бога, синко, досега и ти, и жена ти можехте да се смятате между умрелите, но отсега, синко, ти ще се спасиш заедно с тях! Знам аз този жезъл, познавах стопанина му! Той бе моят шейх, той ме научи на вълшебства! Много десетилетия работи, докато създаде този жезъл и това таке! Но едва ги бе създал, когато го настигна смъртта! Чувала съм да казва на децата си: „Синове мои, тези две неща не са ваш късмет! Ще дойде човешко същество от чужди земи и с хитрост ще ги вземе от вас!“ А те го питаха: „Татко, как така ще дойде и ще ги вземе?“ А той им отговаряше: „Сам аз не зная!“ А ти как ги взе, синко? — той й разказал как е взел вещите от двете момчета, и тя рекла: — Синко, преди да отидеш при жена си и децата си, чуй какво ще ти кажа! Не мога да живея аз повече при тази разпътница, която се осмели да се откаже от обета, който даде пред мене! Отивам в пещерата на вълшебниците — ще се настаня там и ще живея при тях до смъртта си! Ти, синко, си сложи такето, вземи жезъла в ръка, влез при жена си и децата си, удари по земята с жезъла и призови: „Слуги на тези заклинания!“ Ще излязат при тебе слугите на жезъла начело с главатарите на тези племена и ти ще им наредиш каквото си пожелаеш!

Сбогувал се Хасан със старицата, нахлузил си такето, стиснал жезъла в ръка, влязъл в подземието, където била жена му, която плачела, без да вижда начин да се отърве. Децата й играели в подножието на стълбата, тя ги гледала и оплаквала и тях, и себе си. Хасан я чул да реди следните стихове:

Остава само в мен душата слаба,

а поглед избледнява и отслабва!

                От загубата ми гори душата,

                но аз мълча и в болка се премятам!

Злодеят само ме не съжалява,

но кой злодей над жертва се смалява?

Хасан снел такето от главата си, децата го зърнали и викнали:

— Татко!

Той пак покрил главата си. Майката се свестила от вика им, но не видяла мъжа си. Погледнала ги — те плачели и повтаряли: „Татко, татко!“ Обърнала се насам-натам, за да разбере защо призовават баща си, нещо стиснало гърлото й и тя викнала с болка в сърцето:

— Къде сте, деца? Къде е баща ви?

Спомнила си времето, когато живеели заедно. Бузите й изчезнали под потока от сълзи, а тя нямала свободна ръка да ги избърше. Запълзели мухи по кожата й, а тя не можела да си помогна с друго, освен да плаче и да реди стихове:

На щастието дните днес са спомен!

           Река сълзи текат… Как искам да се върна!

Търпение загубих, и душа, и сила…

           Как исках да се върна, но не знаех

           от страх и болка пътища незнайни

и не можах… Останах си злосторна!

Пред злото, що извърших, съм покорна!

           Поспри, сърце! С любимия разлъка

           е толкоз тежка! Ти умираш в мъка!

Хасан се разплакал, сълзи потекли по бузите му като дъжд. Той пристъпил към децата, снел за малко такето от главата си, а те, щом го зърнали, викнали:

— Татко!

Разплакала се майка им, като чула да споменават пак баща си, и възкликнала:

— Чудна работа! Защо все споменават и викат баща си! — после заплакала и заредила следните стихове:

Оставих дом красив — луна при изгрев!

Очи, плачете! Нека сълзи да напират!

                Изчезна той — вселена цяла ни разделя,

                безумна аз напуснах брачната постеля!

Ти тук не си, но нося те в душата

и мъката ми за греха ми е отплата!

                За миг как искам да те зърна само даже

                и в болката ми ти да ме оплачеш!

От погледа ми ти си тъй далечен,

но огънят в сърцето ми е вечен!

                Как искам да се върна, но не мога

                раздялата да махна!… О, за бога,

ела при мен, спаси ме от бедите!

Достатъчно проляха се сълзите!

Не се стърпял Хасан и свалил такето от главата си. Жена му го видяла и викнала:

— Човече, откъдето и да си дошъл, върви си! Скрий се да не те види някой и да не съобщи на сестра ми! Тя ще заколи и мене, и тебе!

— Господарке моя, господарке на всички царици! — отговорил Хасан. — На хиляди опасности се изложих аз, рискувах живота си, докато стигна дотук! Сега или ще умра, или ще те спася и ще отпътувам с тебе и с децата ни към моята родина напук на престъпната ти сестра!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царкиня Манар ас-Сана се усмихнала тъжно, дълго клатила глава и рекла:

— Уви, душа моя, никой не може да ме спаси освен всевишния Аллах! Спасявай себе си! За мен друг изход няма, бях непокорна, наруших повелите ти, тръгнах си без позволението ти! За бога, мъжо, прости ми! А сестра ми — тя има войници колкото ята скакалци, никой не може да им излезе насреща! Да си представим, че ме вземеш! Как ще стигнеш до страната си — толкова опасни капани те чакат! Дори непокорните джинове не могат да се измъкнат през тях!

— Заклевам се в живота си, светлина на очите ми! — възкликнал Хасан. — Ще си тръгна от тук само с тебе и никога сам!

— Човече! — викнала тя. — Как си представяш тази работа? Що за порода сте вие, хората? Дори да имаш власт над джинове, мариди, вълшебници, никой не може да те измъкне от тези места! Бягай сам, докато си жив, и ме остави, пък дано Аллах направи нещо и за мене!

— Господарке на хубостта! — настоял Хасан. — Аз не съм дошъл тук за друго, а да те освободя!

И докато си говорели, ето я царица Нур ал-Худа влязла при тях и чула гласовете им. Хасан наложил такето, а тя викнала на сестра си:

— Ти с кого разговаряше?

— Няма с кого да разговарям освен със синовете си! — отговорила тя.

Царицата грабнала бича си и я заудряла, докато царкинята загубила свяст. Нур ал-Худа наредила да я пренесат в друго подземие, но и Хасан отишъл там. Манар ас-Сана дошла на себе си и заредила следните стихове:

Съжалявам за раздялата дълбоко,

за това без плачове не мога!

                Заклех се — съберем ли се, тогава

                аз за раздели да не споменавам!

А кой завижда — да умре от мъка!

Края виждам аз на таз разлъка

                и душата се препълни с радост,

                пак разплаквам се, но повече не страдам!

Очи, защо изцеждате сърдити

при радост и при мъка все сълзите?

Слугите я оставили сама. Снел пак Хасан такето и жена му рекла:

— Прости ми, мъжо! Жената узнава колко струва мъжът, едва като се раздели с него! Виновна съм, сгреших! И ако Аллах ни събере отново, никога няма да ти се противопоставям!

Свила се душата на Хасан и той казал:

— Не ти сгреши, а аз сгреших, защото те оставих при майка ми, която не знаеше нито цената ти, нито възможностите ти! Любима на сърцето ми, въжделение на душата ми, светлина на очите ми, всемилостивият Аллах ще ми даде сила да те спася! Ако желаеш, ще те отведа в дома на баща ти, където да доживееш дните, които Аллах ти е отредил, или пък ще отпътуваме за моята страна!

— Иди в страната си и се откажи от намерението си! — отговорила тя. — Ти не познаваш опасностите на тези земи! — и заредила следните стихове:

Каквато искаш радост ще ти дам —

           не се засягай и не се ядосвай!

И забрави за моя грешен срам,

           и миналото нека мине просто!

Клеветниците нека се морят —

           щом видят истината ни, ще млъкнат!

Доброто в мен отново загоря —

           пък нека други се злини не пръкват!

Ще скрием тайната си, ще мълчим,

           дори злокобен меч да ни извадят!

Денят желан дойде — да полетим!

           Добър вестител вест добра предаде!

Хасан изчакал и стражите, които пазели, да заспят, после се надигнал, отишъл при жена си, развързал я, целунал я по главата и рекъл:

— Няма да чакаме повече — тръгваме за родния край!

Той взел на ръце голямото си момче, тя пък взела малкото, излезли от двореца и Аллах ги скрил с тъмна завеса. Спрели пред портата, която водела към покоите на царицата — тя била заключена. Като видял, че не могат да излязат, Хасан плеснал с ръце и възкликнал:

— За бога, всичко пресметнах, всички трудности прецених, но не предположих това! Ще ни завари денят, ще ни уловят и тогава спасение вече няма да има! — после заредил следните стихове:

Мислеше си, че добре си го измислил,

          без да се боиш от злото на съдбата.

Но забрави само истина нечиста:

в най-прозрачна нощ е черна тъмнината!

          Застава все на пътя ми съдбата

          и всеки ден в беди ме нови хвърля.

— За бога, имаме само един изход! — възкликнала жена му. — Да се погубим и ще се спасим от тази велика мъка — иначе ни чакат нечувани мъчения!

И изведнъж чули шепот зад портата:

— За бога, господарке Манар ас-Сана, аз ще ви отворя, но ще правите каквото ви кажа! — двамата се умълчали, искали да разберат откъде идва този глас, но той продължил: — Какво ви е? Защо замълчахте и не ми отговаряте?

Разбрали те, че това е старицата Шауахи, и й отговорили:

— Каквото наредиш, ще го направим! Но ти отвори, сега не е време за излишни приказки!

— Няма да ви отворя, преди да ми се закълнете, че ще ме вземете със себе си и няма да ме оставите при тази грешница! Пък после каквото с вас — това и с мене! Останете ли живи — и аз ще остана, загинете ли — и аз ще загина!

Двамата й дали клетва. Тя отворила портата и се обърнала към тях:

— Следвайте ме и не се бойте от нищо! Знам четирийсет различни магии и най-малката е да превърна този град в море развълнувано от вълни разбунтувани, да омагьосам всяка жена в него, като я превърна в риба, и всичко това — преди още да се е съмнало! Все пак не мога да направя такова зло, боя се от бащата цар! Вървете с мене, пък Аллах да благоволи над нас и да ни помага!

Хасан и жена му повярвали, че ще се спасят…

* * *

Но ето вече утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан, жена му, децата му и старицата се измъкнали от двореца и излезли в покрайнините на града. Там Хасан взел жезъла в ръка, ударил по земята, набрал се със смелост и викнал:

— Слуги на тези заклинания, елате и ми се покажете!

Земята се разцепила и от там излезли седем ифрита, нозете на всички били в земята, а главата — в небесата. Целунали те три пъти земята пред Хасан и произнесли в един глас:

— Пред теб сме, господарю и владетелю наш! Какво ще ни наредиш? Пожелай — и ние морета ще пресушим или планини ще разрушим!

Хасан изчакал да преодолее страха си и запитал:

— Кои сте вие? От кои племена сте? От коя вяра сте?

Те отново целунали земята и отговорили в един глас:

— Ние сме седем царе и всеки цар владее по седем племена от джинове, шейтани и мариди! Ние, седемте царе, управляваме общо четирийсет и девет племена, които живеят из планини, пустини, равнини и морски дълбини! Нареди ни каквото пожелаеш — ние сме твои слуги и роби! Всеки, който владее този жезъл, владее и нас и се подчиняваме на волята му!

— Искам да ми покажете вашите войници и роднини! — казал Хасан.

— Господарю! — отговорили те. — Боим се да не се изплашите, ако ви покажем роднините си. Те са толкова много и все в различни образи, форми, цветове и тела! Кажи ни какво искаш да направим за тебе?

— Искам начаса да ме отведете заедно е жена ми и тази праведна жена в град Багдад!

При тези думи джиновете навели глави и замълчали.

— Защо мълчите и не отговаряте? — запитал Хасан.

— Господарю, ти, който властваш над нас! — заговорили те. — От времето на Сулейман, сина на Дауд, ние сме дали клетва да не носим човешки същества на плещите си и не сме го правили. Но можем да ви впрегнем коне, които са също джинове, и така ще стигнеш до страната си заедно с всички, които те придружават!

— А колко време път има от тук до Багдад?

— Седем години път, ако се язди бързо и непрекъснато!

— А как стигнах аз дотук за по-малко от година? — зачудил се Хасан.

— Аллах смили сърцето си над теб, защото си праведен раб! Шейх Абдул Кудус с неговия слон и после с жребеца мина за три дни разстояние, което иначе бърз конник минава за три години! А шейх Абу Руейш, който те прехвърли при Дахнаш, мина с тебе за един ден път, който иначе се извървява за три години! Това бе благодеяние на всемогъщия Аллах, защото този шейх е от потомството на Асиф бен Барихия и е пазител на името на най-великия бог! А до двореца на девойките също има една година път! Ето че стават общо седем години!

Много се зачудил Хасан на тези изчисления и възкликнал:

— Хвала на Аллах, който от трудното прави леко, от разбитото — цяло, от далечното — близко, от непокорния големец — унизено нищожество! А с конете за колко време ще стигна до Багдад?

— Почти за година! Ще преминеш през трудности и ужаси, ще пресечеш пресъхнали долини и подивели пустини, безкрайни равнини и планини безброй! Не можем да те защитим, господарю, от жителите на островите, през които минава пътят ти, нито от злините на цар Акбар и неговите вълшебници! Възможно е те да ни победят! Ако беше сам, работата щеше да бъде по-лесна! Както си дошъл до тези острови, така можеше и да се върнеш при майка си! Но сега бъди твърд, моли Аллаха, ние сме с теб, докато не те отведем в родината ти!

Тропнали те с нозе по земята, тя се разтворила и те изчезнали в нея. След малко се показали отново, като водели три жребеца оседлани, обяздени, пред седлото на всеки — дисаги, едната им половина пълна с храна, а другата — гърне с вода. Метнал се Хасан на единия и взел едното момче пред себе си, качила се жена му на втория и сложила другото момче пред себе си, а старицата възседнала третия жребец.

Потеглили на път. Минала нощта, съмнало се. Отклонили се от основния път, стигнали до планината. Цял ден яздили в подножието й. Привечер Хасан видял на планината пред себе си нещо, наподобяващо колона, дълга, сякаш дим се издигал към небесата. Колкото повече се приближавали, толкова по-ясна ставала фигурата. Когато я доближили, видели, че това е ифрит, главата му — като огромно кубе, ноктите му — като ченгели, гърлото му — като улица, ноздрите му — като ибрици, ушите му — като кожени щитове, устата му като пещера, зъбите му — като побити в земята скали, ръцете му — като гребла, нозете му — като корабни мачти, главата му — в облаците на небесата, краката му — до коленете в земята. Когато зърнал Хасан, ифритът му се поклонил и рекъл:

— Не се бой от мене, Хасане! Аз съм главатарят на домашните змейове на тази земя. Това е първият от островите Вакалвак. Чух за вас, забелязах ви да идвате насам! Пожелах да напусна тази земя и да отида на друга, далеч от хора и джинове! Нека да живея там и да се моля на Аллаха, докато ме прибере! Искам да ви придружа и да бъда ваш водач и пазител, докато се измъкнете от тези острови! Мога да се появявам на света само нощем! Смилете се над мен — нали и аз съм мюсюлманин като вас!

— Аллах да ти даде хаир, върви с нас! — рекъл зарадван Хасан.

Тръгнал ифритът пред тях да ги води, заприказвали се, започнали да се шегуват, отпуснали се сърцата им…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че дружината пътувала така цяла нощ до сутринта, конете се носели като мигновени светкавици. Когато се съмнало, всеки протегнал ръка към дисагите пред себе си, извадил си нещо за хапване, извадил вода за пиене. Ифритът ги отклонил от основния път и те минали по пътеки неотъпкани по самия ръб на морския бряг. Цял месец минал, пресекли равнини, пустини и долини, а на трийсет и първия ден зад тях се вдигнал облак прах, който покрил земята и засенчил светлината. Чули се оглушителни крясъци. Старицата се обърнала към Хасан:

— Синко, това са войниците от островите Вакалвак! Те ни настигат и след малко ще ни уловят! Удари с жезъла по земята!

Така и направил Хасан, земята се разцепила, излезли седемте царе, поздравили го, а Хасан им казал:

— Бъдете добри, джинове и ифрити! Сега е ваш ред!

— Вие се качете на планината! — посъветвали го те. — Оставете ни! Ние знаем, че правото е на ваша страна, а те са на грешен път! Аллах ще ни дари с победа!

Хасан, жена му, старицата и децата слезли от конете и се заизкачвали по склона на планината. Точно тогава се появила царица Нур ал-Худа. Войниците й били разделени на ляво и дясно крило, всяко подредено дружина по дружина. Срещнали се с войската на джиновете, сблъскали се като черни облаци, лумнал огън от устата на джиновете и осветили искри нощната тъма, скачали напред юнаци, бягали страхливци и глупаци, огньове разрязвали телата като с нож, докато не паднала тъмната нощ. Двете дружини се разделили, от конете си се спешили, шатри опънали, огньове пред тях разпалили. Седмината царе отишли при Хасан, той им благодарил, пожелал им победа и ги запитал как се бият войниците на царицата.

— Те ще издържат срещу нас не повече от три дни! — отговорили те. — Днес ние бяхме по-силни, пленихме около две хиляди и избихме безброй!

Сбогували се, всеки отишъл при войската си, за да ги пазят през нощта и да поддържат огньовете. Дошло утрото, изгряла зората, разпръснала се тъмнината, метнали се конници върху жребците клети, заплели се кървавите остриета, копия мушели всичко живо, коне падали и ставали игриво, сякаш морски вълни една с друга се блъскали, сякаш огньове огромни искри пръскали. Били се, що се били, докато царете победили, пиките на враговете се строшили, силите им се изхабили, краката им се подкосили, избягали сред купища прах и поражението тичало след тях, всеки на бягство го ударил и гледал другия да превари. Повечето били избити, царица Нур ал-Худа била пленена заедно със свитата й и с всички царски първенци. На разсъмване седмината царе дошли при Хасан, сложили пред него мраморно кресло, обсипано с бисери и скъпоценни камъни, до него — друго кресло за жена му Манар ас-Сана — то било от слонова кост, инкрустирано със злато. Изправили пленените пред Хасан.

— Твоето наказание — викнала старицата, — проклета царице, е да нахраниш с месата си кучета и да те влачат за опашките на диви коне! Как можа да направиш такова нещо със сестра си, проклетнице? Та тя бе омъжена по закон, според правилата, определени от Аллах и неговия пратеник! В исляма няма безбрачие, бракът е един от заветите на пророците, мир на тях!

Но когато царкиня Манар ас-Сана видял сестра си вързана и окована, станало й мъчно за нея, а пленената царица запитала:

— Сестро, кой е този, който ни победи и плени в собствената ни страна?

— Това е моят съпруг Хасан! — отговорила Манар ас-Сана.

— Той извърши нещо огромно! — рекла Нур ал-Худа. — Едно човешко същество на име Хасан ни покори и възстанови справедливостта на Аллах по цялото ни царство! Той победи нас, но е покорил и царете на джиновете!

— Аллах му дари победа над вас!

Нур ал-Худа замолила сестра си да поиска от Хасан да се смили над нея и хората й и тя му рекла:

— Какво искаш да правиш със сестра ми? Ето, ти я победи, но тя на тебе зло не ти е правила и можеш да й простиш!

— А не е ли достатъчна горчивата мъка, която ти причини на тебе? — запитал Хасан.

— Тя имаше право за цялото зло, което ми причини! — рекла жена му. — Ти огорчи сърцето на баща ми, който ме загуби! А как ли ще се чувства, ако изгуби и сестра ми?

— Прави това, което искаш! — съгласил се с нея Хасан.

Манар ас-Сана наредила да освободят всички пленници. Царица Нур ал-Худа пристъпила към сестра си Манар ас-Сана, двете се прегърнали, разплакали се и дълго стояли така.

— Сестро, прости ми за това, което ти сторих! — помолила царицата.

— Така ми е било писано, сестро! — отвърнала сестра й.

После Манар ас-Сана помирила сестра си със старицата Дауахи. Всички останали доволни. Хасан пуснал войниците, които служели на жезъла. Манар ас-Сана разказала на сестра си всичко, което й се било случило с мъжа й Хасан и колко бил изстрадал той заради нея, като добавила:

— Сестро, това не го е направил той — не би било по силите му! Всевишният Аллах е укрепил човешката му сила, за да влезе в нашите земи, да те плени, да победи войската ти, да разгроми по този начин баща ни цар Акбар, който властва над царете на всички джинове! Той може и повече, но не желае да прекалява със силата, която има!…

* * *

Но ето вече утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато изгряло слънцето, всички решили да си тръгват. Сбогували се. Ударил Хасан по земята с жезъла, изскочили седемте му слуги, приветствали го и рекли:

— Хвала на Аллаха, че вече душата ти е спокойна! Нареди каквото искаш, и ще го имаш по-бързо от мигване на окото!

— Аллах да ви дари с добро! Запрегнете ни два от най-хубавите си коне! — разпоредил се Хасан.

Те му довели два оседлани коня. Яхнал Хасан единия, взел и големия си син, яхнала жена му втория и взела малкия си син. Потеглили към страната си. Царицата и старицата ги изпратили и също поели обратно.

Пътувал Хасан с жена си и децата си цял месец, накрая видели пред себе си град. Видели около него дървета, течали потоци. Стигнали до градините и слезли от конете да си починат. Поседнали, заприказвали се и в този миг множество конници се спуснали към тях. Оказало се, че това е цар Хасун, господарят на Камфоровата земя. Хасан го поздравил и целунал ръцете му. Царят слязъл от коня си, поздравил го на свой ред с благополучното завръщане, много му се зарадвал и двамата приседнали на сянка под едно дърво да си поговорят. Хасан му разказал всичко, което му се било случило. Той се зачудил и рекъл:

— Синко, никой, който е отивал до островите Вакалвак, не се е върнал жив от там освен тебе! Хвала на Аллаха, че си жив и здрав!

Три дни останали там, яли, пили и се веселили. Хасан поискал позволение от цар Хасун да отпътува за страната си. Метнали се на конете си, самият цар ги придружил на десет дни път, после се сбогувал с тях. Хасан и семейството му продължили пътя си и пътували още цял месец. Стигнали до голяма пещера с порта от жълта мед.

— Виж тази пещера! — рекъл Хасан. — Там живее шейх Абу Руейш! Той ми направи голямо добро, като ме прати да се запозная с цар Хасун!

Започнал да разказва той на жена си за шейх Абу Руейш и ето че самият той се показал пред входа на пещерата. Щом го зърнал, Хасан слязъл от коня и му целунал ръцете. Шейхът го поздравил с благополучното завръщане, двамата влезли в пещерата, приседнали и Хасан разказал на шейх Абу Руейш всичко, което му се било случило по пътя за островите Вакалвак и обратно.

И докато си говорели така, някой почукал на портата. Шейхът отворил и видял, че е пристигнал шейх Абдул Кудус, яхнал слона си.

И Хасан заразказвал отново всичко, което му се било случило, и когато стигнал до историята с жезъла и такето, шейх Абдул Кудус му рекъл:

— Синко, благодарение на жезъла и такето ти спаси жена си и децата си и вече нямаш нужда от тях! Ние пък ти помогнахме да стигнеш до земята Вакалвак — направихме го по молба на моите племеннички! Моля те, дай на мен жезъла, а такето го дай на шейх Абу Руейш!

Хасан навел глава към земята и едва не се изпуснал да каже: „Няма да ви ги дам!“, но после си помислил: „Тези двама шейхове ми направиха голямо добро! Ако не бяха те, никога нямаше да спася жена си и децата си!“ После вдигнал глава и рекъл:

— Ще ви ги дам, господари, но все пак се боя от цар Акбар, бащата на жена ми, да не би да прати войски в моята страна и да застане насреща ми — та аз мога да им противостоя само ако жезълът и такето бъдат у мене!

— Не бой се, синко! — отговорил му шейх Абдул Кудус. — Ние ставаме тук като твои съгледвачи! Когото и да изпрати твоят тъст срещу тебе, ние още оттук ще го отблъскваме! От нищо не се бой — нищо лошо няма да ти се случи!

Хасан подал такето на шейх Абу Руейш и казал на шейх Абдул Кудус:

— Отведи ни в страната ми и тогава ще ти дам жезъла!

Хасан останал при двамата шейхове три дни и пожелал да тръгне на път. После възседнал една бързоходна камила, качил жена си на друга и взели децата при себе си. Свирнал шейх Абдул Кудус и от широката равнина дотичал неговият огромен слон. Всички тръгнали на път, а шейх Абу Руейш се прибрал в пещерата си.

Пътували, що пътували, пресекли земята нашир и надлъж. Шейхът ги водел по леки пътища, през проходи, които скъсяват разстоянията, докато стигнали до познати земи. Зарадвал се Хасан, че е вече близо до земята на майка си, че след толкова ужаси се връща при нея с жена си и децата си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан възхвалил Всевишния и произнесъл следните стихове:

Ще ни сбере отново заедно Аллах,

в прегръдки топли ще потънем пак!

                Ще ви разказвам случки най-чудесни

                за мъки от разлъката нелесни!

Щом видя ви, очите ще пресъхнат

и болката в сърцето ще заглъхва!

                Аз спомен труден в паметта си пазя

                и дълго после ще го преразказвам!

Не ще да има упреци тогава —

минава болка, любовта остава…

Свършил стиховете си Хасан, загледал се, а пред него — зелено кубе, водоскоци, зелен дворец, планина, изчезваща в облаците.

— Е, остани с добро, Хасане! — рекъл шейх Абдул Кудус. — Тази нощ ще бъдеш гост на моите племеннички!

И едва пристигнали, когато от двореца излезли племенничките на шейх Абдул Кудус, посрещнали ги, приветствали и тях, и чичо си, пристъпили към гостите си, зарадвали им се, поздравявали ги с успешното завръщане. Голям празник било. Посестримата на Хасан заплакала от радост и от миналите тревоги, заплакал и той. Тя му разкрила как трудно преживяла раздялата с брат си, и заредила следните стихове:

Очите ми не виждаха далечината,

                 ти не изчезна никога от тях… А плачех…

Заспивах — ти изплуваше от тъмнината

                 между клепача и окото сякаш в здрача…

— Сестро, за всичко трябва да благодаря първом на тебе и на сестрите ти! Нека всевишният Аллах ви бъде опора! — рекъл Хасан. Той им разказал всичко, което му се било случило, и накрая рекъл: — Никога няма да забравя доброто, което ми сторихте от самото начало до ден-днешен!

А сестра му се обърнала към Манар ас-Саба, прегърнала я, притиснала двете деца към гърдите си и й рекла:

— Дъще на цар Акбар! Толкова ли нямаше милост в душата ти, че го отдели от децата му — душата му изгоря за тях! Нима бе пожелала да го погубиш така?

Манар ас-Саба помълчала известно време и промълвила:

— За това всемилостивият Аллах вече ме осъди! Който измами човек — и Аллах не му прощава!

Останали там десет дни в радост и веселби. Преди да потеглят, Хасан дал жезъла на шейх Абдул Кудус. Чичото благодарил, възседнал слона си и се върнал у дома си. Хасан със семейството си напуснал двореца на девойките. Потеглил за страната си, за два месеца и десет дни пресякъл сухата пустиня и стигнал до Багдад. Влязъл у дома си през портата, която гледала към равнината. А през цялото му отсъствие майка му сън не я хванал, била тъжна, плачела и охкала, не хапвала, не мигвала, все сина си споменавала и вече не се надявала той да се завърне у дома. Той спрял пред вратата на стаята й и я чул да реди следните стихове:

За бога, нека болката се излекува!

Слабее тялото, сърцето се бунтува!

           Елате бързо, вести благодатни

           с надежди да не се теша напразни!

Аллах решил е — няма отчаяние,

а мъката е временно страдание!…

Тя свършила песента си и чула сина си да шепне при вратата:

— Майко, съдбата реши пак да се срещнем!

Тя го познала по гласа, затичала се към вратата, уверена и разколебана, отворила я и видяла сина си да стои зад нея заедно с жена си и децата си. Прегърнала го и заплакала. Прегърнала и снаха си и внуците си, разцелувала ги по главите и им рекла:

— Дъще на цар Акбар! Ако съм сбъркала с нещо пред тебе, моля всевишния Аллах да ми прости!

— И аз го моля да ми прости за греха пред тебе и пред сина ти! — рекла снахата.

После майката запитала сина си:

— Е, синко, защо те нямаше толкова дълго време?…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан разказал на майка си всичко, което му се било случило през цялото това време, от начало до край, тя от време на време изохквала от ужас пред онова, което се било случило на чедото й, а той я успокоявал. Накрая му рекла:

— Синко, това с жезъла и такето си го попрекалил! Ако ги беше запазил за себе си, щеше да покориш цялата земя нашир и надлъж! Но хвала на Аллаха, че се върна жив и здрав с жена си и децата си!

Това било най-прекрасната и най-щастлива нощ в живота на всички. На сутринта Хасан облякъл дреха от най-хубав плат, отишъл на пазара, купил роби и неволници, платове и скъпоценности — огърлици, накити, скъпи мебели и съдини, каквито имат само царете. После купил още къщи, градини и ниви. Всички заживели в охолство и благодат, яли, пили и се веселили, докато не ги споходил онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва! Хвала на господаря на царе и поданици, който е вечно жив и не умира!…

[1] Целуването на ръка е знак на уважение от целуващия, но в същото време е израз на морално задължение на целувания. Отдръпването на ръката означава, че персиецът има задни мисли и не желае да поеме такова задължение — бел.прев. ↑

Приказка за Аля ад-Дин и неговата вълшебна лампа

Разправят също, царю честити, че в някакъв град на Китай живял шивач. Живеел бедно. Имал син на име Аля ад-Дин. Той бил палав и непочтен още от малък. Когато станал десетгодишен, баща му решил да го научи на занаят, но тъй като не могъл да даде сина си при майстор, комуто да плаща, за да изучи момчето, взел сина си в работилницата си, за да му предаде собствените си шивашки умения. Но Аля ад-Дин бил лошо момче — по цели дни да се шляел с уличните хлапета и хулигани и не се свъртал нито за час, нито дори за минута в работилницата. Само чакал кога баща му ще отиде при някой мющерия, и веднага напускал работилницата и тичал на игра с другите палавници. Такива били навиците му и нищо не могло да го застави да слуша баща си, който се морил да го съветва, но така и не сколасал да го вкара в правия път, защото заболял от тежка болест и умрял.

А Аля ад-Дин продължавал да се държи като малоумен. Когато майка му видяла, че мъжът й се е представил в лоното на всевишния Аллах, а синът й не знае никакъв занаят, нито се хваща на работа, с която да си извади хляба, тя продала всичко, което съпругът й държал в работилницата, и започнала да преде памук, за да изхранва и себе си, и сина си. А той, щом видял, че се е отървал от строгия си баща, започнал още повече да лудува и се прибирал у дома само в часовете за хранене, докато бедната му майка се съсипвала от работа, за да припечели комат хляб за двамата. Така живели, докато Аля ад-Дин станал петнайсетгодишен.

И ето че веднъж, когато Аля ад-Дин си играел на улицата с другите калпазани, недалеч от тях спрял някакъв чужденец. Той се загледал в момчето. Този човек бил от магрибински род, маг, който с магиите си вършел хитрост след хитрост, знаел всякакви науки и до съвършенство знаел тайните за разчитане разположението на звездите. Когато зърнал Аля ад-Дин, той си казал: „Наистина това момче е онова, което ми трябва. Тъкмо той ще свърши работата, заради която напуснах страната си!“ Привикал настрани едно от момчетата и го заразпитвал за Аля ад-Дин — чий син е, как се е казвал баща му, после пристъпил към самия Аля ад-Дин и го дръпнал встрани…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че магрибинецът запитал Аля ад-Дин:

— Синко, ти да не си син на еди-кой си шивач?

— Да, господин хаджи! — отговорило момчето. — Но моят баща не е между живите!

Магрибинецът се хвърлил на шията му, прегърнал го, зацелувал го и заплакал. Аля ад-Дин много се зачудил и запитал:

— Защо плачеш? Откъде познаваш баща ми?

— Дете мое! — отговорил магрибинецът със слаб разтреперан глас. — Плача; защото ти ми съобщи за смъртта на баща си, а той ми е брат по баща и майка! Така се изморих в път от далечни земи, но ме радваше надеждата, че неговият лик ще развесели взора ми, а ти, племеннико, ми съобщаваш, че е умрял! Аз плача за него, че е умрял, преди да го видя! Още щом те зърнах, усетих, че ти си синът на брат ми, познах те сред цялата тайфа момчетата, с които играеше! А брат ми — баща ти, още не беше женен, когато се разделихме! Надявах се след дългите пътувания пак да го видя, но ме застигна вечната разлъка! Не може да се избегне предначертаното, но ти, синко, ще си ми вместо брат, защото си негов син. С тебе ще се утешавам занапред! Който е оставил такъв син, той не е умрял! — после пъхнал ръка в джоба си, извадил десет динара, подал ги на Аля ад-Дин и добавил: — Вземи, момче, тези пари, отнеси ги на майка си и й кажи: „Моят чичо, братът на баща ми, се е върнал от чужди земи!“ А аз, ако ми позволи Аллах, утре ще дойда у вас, за да поздравя майка ти, да видя дома, където е живял брат ми, и да посетя гроба му!

Магрибинецът целунал Аля ад-Дин, оставил го и си тръгнал по пътя, а момъкът, зарадван на парите, се затичал бързо към къщи. Втурнал се към майка си, изпълнен с радост, и завикал:

— Мамо, ще те зарадвам! Моят чичо, братът на баща ми, се е върнал от чужди земи и ти предава много поздрави!

— Май ми се подиграваш, синко! — рекла майката. — От къде на къде пък ще имаш чичо? Нямаш никакъв чичо!

— Как така, майко — възкликнал Аля ад-Дин, — как да нямам чичо, когато аз току-що го срещнах, той ме прегръщаше и целуваше, пък и сам плачеше! Той сам ме позна, познава цялото ни семейство, пък щом не вярваш — виж! Ето ти цели десет динара! Той ми ги даде и заръча: „Занеси ги на майка си и ако ми позволи Аллах, утре ще дойда у вас и сам ще я поздравя!“

— Синко! — рекла майката. — Знам, че баща ти е имал брат, но той е умрял дълго преди него! За друг твой чичо не съм чувала!

Цяла нощ тя мислила над случката. А магът на сутринта станал, облякъл се и отишъл да търси Аля ад-Дин, който както обикновено хайлазувал с момчетата. Магрибинецът пристъпил, прегърнал го, измъкнал два динара от кесията си и рекъл:

— Вземи ги, синко, предай ги на майка си и й кажи: „Моят чичо иска довечера да дойде у нас! Ето ти тези пари и сготви с тях добра вечеря!“ Но преди да се разделим, отведи ме пак до своя дом, за да не го сбъркам!

Аля ад-Дин тръгнал пред него и го отвел до къщата си.

Магрибинецът го оставил и си тръгнал, а момъкът предал на майка си думите на чичо си, дал й двата динара и рекъл:

— Чичо каза, че искал довечера да вечеря у нас!

Отишла майката на пазара, купила всичко нужно, върнала се и започнала да готви вечеря, като подносите и другите съдини взела назаем от съседите. Когато дошло време за ядене, казала на сина си:

— Синко, вечерята е готова! Може би чичо ти не знае пътя към нашата къща — излез и го посрещни!

Но в този миг на вратата се почукало. Отворил синът — оказало се, че е пристигнал магрибинският маг, а до него стоял роб, който носел кошница с вино, плодове, сладки и други неща. Взел Аля ад-Дин всичко от роба, тръгнал пред мароканеца и когато те се оказали посред стаята, магът пристъпил с плач напред, поздравил майката на момчето и запитал къде обикновено е седял брат му. Тя му показала мястото на мъжа си, той се втурнал нататък, зацелувал земята и възкликнал:

— Уви, колко е тъжна съдбата ми! Как можах да те изгубя, братко, сълза в окото ми!

И той говорел така, плакал, вайкал се, докато майката не се уплашила да не му стане лошо. Тя пристъпила към него, хванала го за ръка, повдигнала го и рекла:

— Има ли полза от всичко това, девер мой! Че ти сам себе си погубваш така!

Сложила го да седне, започнала да го утешава и когато той дошъл на себе си и започнал да говори, й рекъл:

— Снахо, жена на моя брат! Не се учудвай, че нито веднъж не си ме виждала, докато брат ми е бил жив! Аз се разделих с брат си преди четирийсет години! Минах през Хинд и Синд, бях във всички градове на Магриба, бях в Кайро, живях в светозарната Медина. После отпътувах в страните на неверниците и преживях там четиринайсет години! Един ден се замислих за моя брат, за моя град и родни земи и в душата ми порасна желанието да го видя! Казах си: „Човече, колко време живееш на гурбет, далеч от родните земи! Ти имаш един-единствен брат — иди и го виж как е! Кой знае какви са били ударите на съдбата и превратностите на времената? Голяма мъка ще бъде, ако един ден умреш, без да го зърнеш отново! Хвала на Аллаха, имаш големи богатства, а брат ти може би живее притеснен от живота! Иди и го виж, а ако живее в бедност — помогни му!“ Помислих си за всичко това и тръгнах на път. Добрах се до вашия град! Когато бродех по улиците му, видях твоя син Аля ад-Дин! За бога, в мига, когато го зърнах, сърцето ми се отвори към него! Нали кръвта я тегли към родна кръв, а и го познах по лицето! Забравих за всички неволи и грижи, много се зарадвах! Но Аля ад-Дин ми разказа, че покойният ми брат е умрял! Уви, снахо, когато чух това, много се натъжих! Но аз се утешавам с племенника си Аля ад-Дин! Надявам се той да ми замени покойния, защото, който си е оставил потомство, той не е умрял!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ЕДИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че магрибинецът забелязал, че майката на Аля ад-Дин се разплакала след думите му, и за да успее в намислената хитрост, рекъл:

— Синко, ти научил ли си някакъв занаят, от който да вадиш хляб за себе си и за майка си?

Засрамил се Аля ад-Дин, забил поглед в земята, а майка му рекла:

— Какъв ти занаят! Нищо не умее да прави! Знае само по цял ден да скита с уличните хлапетии! Баща му, бедният, умря, защото се поболя от мъка заради него! Искаше на шиваческия занаят да го изучи, но уви. А аз сега ден и нощ преда памук, за да спечеля за две питки хляб, с които да не умрем от глад! Нямам вече сили, едва свързвам двата края! На мен самата ми трябва някой, който да ме изхранва! Синът ми голям мъж стана вече, а…

Магрибинецът се обърнал към Аля ад-Дин и му се скарал:

— Защо, племеннико, само с бели се занимаваш? Така не бива! Ти си син на добри хора! Засрами се, че майка ти, вдовица, се мъчи да те изхрани, а ти — вече мъж — безделничиш! Трябва да научиш занаят, да вадиш хляб и за себе си, и за майка си! Ако не ти е харесало шивачеството, избери си занаят по душа и веднага ще те пратя за калфа при майстор да се изучиш, да имаш поминък! Ще ти помогна с всичко, което мога! — но магрибинецът забелязал, че разговорът е неприятен за Аля ад-Дин и момъкът не желае да се учи на занаят, защото бил свикнал да си стои без работа. Тогава рекъл: — Племеннико, ако пък не искаш да учиш занаят, ще ти отворя дюкян и ще го напълня с най-скъпи и отбрани платове! Ще въртиш търговия и ще станеш търговец, известен в града!

При това обещание Аля ад-Дин се зарадвал, тъй като бил убеден, че търговците винаги ходят в чисти богати дрехи и че всички те са големи хора. Засмял се и закимал, за да покаже, че е съгласен. Магрибинецът разбрал, че на момчето му се ще да стане търговец, и казал:

— Добре, утре ще те заведа на пазара, ще ти ушия там богата дреха, после ще потърся някой дюкян, ще подредя в него всякакви богати платове, пък ти сетне ще си въртиш алъш-вериша!

Майката на Аля ад-Дин, която все още се съмнявала в него, твърдо решила, че този мъж наистина трябва да е брат на мъжа й, защото било невъзможно чужд човек да направи такава добрина за сина й! Започнала да съветва момчето да изхвърли от главата си всякакви глупости, да слуша чичо си, защото той е все едно баща му, и че вече трябва да навакса времето, загубено в лудории! Тя поднесла вечерята, седнали на трапезата и яли до насита.

Цяла нощ Аля ад-Дин не спал. Когато забелязал, че нощта е преполовила, магрибинецът станал и си тръгнал, като обещал, че на сутринта ще дойде да го вземе.

На заранта наистина се върнал. Почукал на портата, майката на момъка му отворила, а той поискал Аля ад-Дин да тръгне с него. Момъкът се облякъл по-бързо от мълния и излязъл. Магрибинецът го повел из пазара. Влязъл в дюкяна на един известен търговец и пожелал да облече момчето в нови дрехи. Търговецът донесъл разкошни богати дрехи. Момъкът си избрал пищна дреха по свой вкус, а магрибинецът я платил. После отишли в хамама, заедно се къпали и обливали с благовония, пили шербет, Аля ад-Дин облякъл новата си дреха и място не можел да си намери от радост. Магрибинецът го повел из пазара и му показал как се прави алъш-вериш…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ДВАНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че магрибинецът повел Аля ад-Дин из града, показал му градските джамии, хановете и странноприемниците, след това посетили един известен готвач, който им приготвил разкошен обяд върху сребърен поднос, те обядвали и дори пийнали. После му показал местата за разходки, забавления и игри, показал му двореца на султана, влязъл в някакъв хан за чужденци и му показал стаята, в която живеел. Поканил няколко търговци негови съседи, сложил им трапеза с ястия и им разказал, че това момче е син на брат му. Когато всички хапнали, пийнали и се наситили, отвел Аля ад-Дин обратно в дома му. Когато майка му го видяла в такива дрехи — а в тях той бил като царски син, — едва не полетяла от радост и започнала да благодари:

— Девере, за бога, не знам как да ти благодаря за твоята щедрост!

— Снахо! — отговорил магрибинецът. — Никакви благодеяния аз не съм правил! Аля ад-Дин е син на брата ми — значи е и мой син!

— Моля Аллаха да удължи живота ти, за да бъдеш покровител на това момче и той винаги да ти се подчинява!

— Не мисли за това, снахо! — рекъл магрибинецът. — Аля ад-Дин е мъж умен и скоро ще ти е отмяна. Сигурен съм, че ще стане най-известният търговец в този град! Мъчно ми е, че утре е петък и не мога да му отворя дюкян[1], но в събота, ако Аллах е пожелал, ще го сторя! Утре пак ще дойда при вас, ще го изведа да му покажа градините извън града — сигурно още не ги е виждал! Утре там ще са всички търговци, ще ми се той да се запознае с тях, пък и те да го познават!

Той се сбогувал и си тръгнал, а на сутринта пак почукал на вратата. А Аля ад-Дин цяла нощ не бил спал от радост и едва птичките зачуруликали, когато станал, облякъл новите си дрехи и зачакал чичо си. Когато се почукало, той скочил, сякаш искра изскочила от огъня, отворил вратата и видял магрибинеца.

— Днес, племеннико, ще ти покажа нещо такова, каквото през живота си не си виждал! — рекъл той. Двамата излезли от града и тръгнали из градините. Всеки път, когато наближавали до някоя градина, дворец или крепост, магрибинецът спирал, показвал го на Аля ад-Дин и питал: — Харесва ли ти тази градина? Ще ти я купя!… А този дворец — харесва ли ти?

А Аля ад-Дин, нали още бил малко момче, слушал хубавите думи на мага, вярвал му и умът му летял от радост. Така вървели те, докато се изморили, после влезли в прекрасна градина. Поседнали да починат пред езерце. Сърцето на Аля ад-Дин се отпуснало, а магрибинецът се шегувал и разговарял с него, сякаш наистина му бил чичо. После се надигнал, измъкнал от пояса си разни вкуснотии и рекъл:

— Сигурно си поогладнял, племеннико! Седни и хапни! — а като похапнали до насита, рекъл: — Ако си починал — ставай, още малко ще повървим и ще видим това-онова!

Пак тръгнали от градина в градина, докато не стигнали висока планина. Но Аля ад-Дин цял живот не бил излизал от града и не бил вървял толкова — той просто примирал от умора.

— Къде отиваме, чичо? — запитал той. — Оставихме градините зад нас, стигнахме до тази планина! Аз не мога повече да вървя, защото съм капнал от умора! Нека се върнем в града!

— Не, племеннико! — възразил магрибинецът. — Аз ще ти покажа такава градина, каквато никой цар не е виждал! Събери сили и да тръгваме! Нали си мъж!

Така той увещавал Аля ад-Дин, вървял до него, разказвал му всякакви истории, лъжливи и истински, докато не стигнали до мястото, към което се стремял и заради което бил дошъл от земите на вътрешен Китай.

— Седни и си почини, племеннико! — рекъл той. — Ето закъде бяхме тръгнали! Ако поиска Аллах, племеннико, ще ти покажа такива чудеса, каквито никой не е виждал, никой няма да се любува на онова, на което ти ще се любуваш! След като си починеш малко, иди и намери малко съчки, клонки и изсъхнали дървесни кори — искам да напаля огън и да ти покажа едни чудесии…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ТРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на Аля ад-Дин така му се приискало да види какво ще направи чичо му, че забравил умората и започнал да събира съчки. Магът измъкнал от пазвата си кремък и огниво и запалил парчето сяра, което носел със себе си. После измъкнал свещ, запалил я, а Аля ад-Дин побутнал към него купчината. Запалил огън, почакал пламъците да се уталожат, измъкнал от пазвата си кутийка, отворил я, взел някакъв прашец и го хвърлил в огъня. Дим се издигнал над него и магрибинецът започнал да говори заклинания. Изведнъж светът потъмнял, треснал гръм, земята се разтърсила и се разтворила. Аля ад-Дин се изплашил и понечил да избяга. Като усетил това, магът така го ударил по бузата, че едва не строшил всичките му зъби. Аля ад-Дин паднал на земята, полежал малко с лице към нея и запитал:

— Какво съм ти сторил, чичо? Защо ме удари? С какво съм заслужил това?

— Синко, искам да станеш мъж! — започнал магрибинецът да го успокоява. — Не ми се сърди и недей да ми противоречиш — нали съм ти чичо, вместо баща съм ти и ако е пожелал Аллах, ще забравиш всички грижи!

А когато земята се разтворила, от нея се показал мраморен камък, на който имало медна халка. Магрибинецът заговорил:

— Племеннико! Ако направиш така, както ти кажа, ще станеш по-богат от всички царе на света! На това място има скрито огромно съкровище, но то се отваря само пред твоето име! Сега ела на себе си и виж как заставих земята да се размърда чрез моите заклинания! Слушай какво ще ти кажа! Виж този камък с халката — под него е съкровището, за което ти говорих! Хвани халката, придърпай я и мраморната плоча ще се надигне! Никой друг освен тебе не може да я надигне и да стъпи в тази съкровищница, тъй като съкровището се пази от твоето име! Отдолу лежи огромно имане, всички царе по земята, събрани заедно, не притежават и частица от него — цялото е мое и твое!

Аля ад-Дин забравил за болката и умората и много се зачудил на думите му — как така из един път ще стане толкова богат, че даже царете по света няма да са по-богати от него!

— Чичо, ти ми кажи какво искаш! — казал той на мага. — Аз ще се покоря на волята ти и никога няма да ти се инатя!

— Синко мой, Аля ад-Дин! — рекъл магрибинецът. — Аз ти искам само доброто, нямам други наследници освен тебе! Ти си ми наследник и последовател! — той го целунал по очите и продължил: — Че целият ми труд — за кого е той? Всичко е за тебе, за да станеш несравнимо богат! Ела при тази халка и я повдигни, както ти казах!

— Чичо! — рекъл Аля ад-Дин. — Тази плоча е тежка, сам няма да мога да я повдигна! Аз съм малък — ела при мене да ми помогнеш!

— Синко, аз нямам право да се докосвам до нея! Ти сложи ръка в халката и плочата ще се повдигне начаса! Само ти можеш да се докосваш до нея! Когато я повдигаш, кажи си името, името на баща си и бащата на баща ти, а също името на майка си и бащата на майка ти!

Пристъпил напред Аля ад-Дин и постъпил, както го научил магрибинецът. Плочата се надигнала съвсем леко, когато той назовал името си и изредил имената на родителите и отците си. Преместил я от мястото й, избутал я настрани. Оказало се, че под нея има подземие със стълба към него от дванайсет стъпала…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ЧЕТИРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че магрибинецът заговорил:

— Синко, Аля ад-Дин! Слушай какво ти говоря, и прави всичко, което ще ти кажа! Спусни се внимателно в това подземие! Когато стигнеш до дъното, ще се окажеш в стая, разделена на четири четвъртини! Във всяка четвъртина ще намериш по четири гърнета, пълни с червено злато, сребро, златни отливки и други скъпоценности! Но ти се пази, синко, да не се докоснеш до което и да е от тях, не се доближавай до тях, нищо не вземай! Мини покрай всички богатства, не позволявай дори крайчецът на дрехата ти да се докосне до някое от гърнетата или даже до стената — иначе ще загинеш! Влизай бързо, гледай да не се забавиш захласнат, пази се да не се задържиш дори за миг на някое стъпало! Ако забравиш заръките ми, веднага ще бъдеш омагьосан и ще се превърнеш в парче черен камък!… Стигнеш ли четвъртата четвъртина, ще видиш врата! Сложи ръка на вратата и произнеси името си и това на баща си, както направи при тази плоча. Вратата ще се отвори сама! Ще влезеш в една прекрасна градина с отрупани с плодове дървета! Мини през нея по пътеката, която ще видиш пред себе си! След петдесет лакътя ще видиш портик със стълба от около трийсет стъпала! Над него ще видиш запалена лампа. Качи се по стълбата, вземи лампата, изгаси я, излей маслото от нея, сложи я в джоба си и не се бой, че ще ти изцапа дрехата! Когато се връщаш, не се бой — щом лампата е в ръцете ти, всичко, което е в градината и съкровищницата, става твое! — магът снел от пръста си пръстен, сложил го на пръста на Аля ад-Дин и продължил: — Този пръстен ще те избави от всяка беда, която те сполети, стига да го потъркаш. Запомни ли всичко, което ти казах? Сега се спускай долу! Бъди юнак, от нищо се не бой! Ти не си малко момченце, а мъж! Ако направиш всичко, което ти казах, скоро ще получиш огромно богатство и няма да има в света човек, по-богат от тебе!

Надигнал се Аля ад-Дин, спуснал се в подземието и видял стаята, разделена на четири четвъртинки. Посвил полите на дрехата си, минал през първата четвъртина с огромна предпазливост, за да не докосне робата му стена или каквото и да било. Накрая минал и четирите четвъртини и се озовал посред овощна градина, от там минал към портика и видял окачената лампа. Качил се по стъпалата, взел я, излял от нея маслото, сложил я в джоба си, после се върнал в градината и започнал да разглежда дърветата и птиците, че не ги бил видял добре, когато минал първия път! Заразхождал се между дърветата, чиито клонки били натежали от плодове от скъпоценни камъни. На всяко дърво камъните били в различен от другите цвят. Имало бели, зелени, жълти, червени, лилави и всякакви други, блясъкът им затъмнявал слънчевите лъчи, а големината на всеки камък била по-внушителна от всичко известно дотогава — и най-великите царе на света нямали дори камък, който да е едър колкото половината от най-малкия в градината. Стоял Аля ад-Дин сред дърветата, разглеждал ги, любувал се на тези чудесии. Такова нещо никога през живота си не бил виждал! Не знаел какво е това скъпоценни камъни, каква е цената им и как ги продават, защото бил син на бедни хора. Чудел им се, мислел си как да си набере от това грозде, ягоди и други плодове, защото смятал, че са истински и се ядат. Откъснал си от тези плодове и видял, че са сухи и не могат да се ядат, твърди като камък, и решил, че са стъкълца. Накъсал си камъни от всякакъв вид, натъпкал си джобовете с тях, после снел пояса си, напълнил го с камъни и пак го затегнал на кръста си. Въобще събрал от тези плодове, колкото можел да носи, и си мислел: „Ще украся с тези стъкълца нашата къща и ще си играем с тях с децата!“ После излязъл от градината и се затичал, защото се боял от чичо си. Даже не погледнал към гърнетата със злато, които видял, когато влизал. Стигнал до стълбата, заизкачвал се по нея и стигнал до най-горното стъпало. Оставало само да стъпи на него, но то било по-високо от останалите и той не можел поради тежестта на товара, който носел:

— Чичо! — викнал на мага. — Подай ми ръка и ми помогни да стъпя на това стъпало!

— Първо, синко, ми дай лампата, за да ти стане по-леко! — отговорил той. — Сигурно тя ти натежава!

— Лампата въобще не ми натежава! — опънал се Аля ад-Дин. — Ти само ми подай ръка да стъпя върху стъпалото, а горе ще ти дам и лампата!

Но магът нямал друга цел освен лампата. Започнал да настоява Аля ад-Дин да му даде лампата, преди да излезе, но тъй като момъкът бил сложил лампата в джоба си, а после бил натъпкал отгоре джобовете си със скъпоценности, не можел да стигне до нея. При това Всевишният му дал ум да не се съгласява да даде лампата, той искал да разбере защо онзи не щял да му подаде ръка, преди да получи тая проста лампа.

— Чичо! — настоял той. — Подай ми ръка, измъкни ме от тук, а после си вземай лампата!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ПЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че магрибинецът много се разсърдил и продължил да настоява Аля ад-Дин да му даде първо лампата, но той пък не можел, защото тя се намирала на дъното на джоба му. Когато магът разбрал, че Аля ад-Дин не го слуша и отказва да му даде лампата, досадата издухала ума от главата му и яростта му се усилила. Той се разгневил и започнал да произнася някакви заклинания, хвърлил малко прашец в огъня и тогава земята се разтресла, подземието се скрило, както било преди, плочата легнала върху него и Аля ад-Дин останал под земята.

А този маг знаел да чете по звездите. Той бил учил звездобройство в родната си страна Ифрикия и узнал, че в някаква земя край град на име Калкас било скрито огромно съкровище, в което имало и една маслена лампа. Който стигнел до тази лампа, щял да стане по-богат от всички царе на земята. Като гадаел на пясък, той узнал, че тази съкровищница ще се отвори само чрез момче на име Аля ад-Дин, което произхождало от дом на бедняци. Той бил проверил и уточнил по гаданието какви са лицето и външността на Аля ад-Дин. Тогава се стегнал за път и поел, както вече разказахме, из китайските земи. С хитрост се запознал с момчето, като се надявал да получи каквото търсел, но когато Аля ад-Дин отказал да му даде лампата, мечтите му за богатство се срутили и целият му труд отишъл нахалост. Тогава той затворил земята над него, за да не излезе нито той, нито лампата, и се върнал в страната си…

А Аля ад-Дин, като видял, че подземието се затворило над него, започнал да вика:

— Чичо! Чичо!

Никой не му отговорил. Досетил се той, че магрибинецът въобще не му е чичо. Изгубил всякаква надежда за живот, защото не можел да излезе изпод земята, заридал и заоплаквал всичко, което му се било случило. Надигнал се да търси изход, от който да се измъкне. Виждал само черна тъмнина и четири стени, защото магът бил затворил с магията си всички врати в подземието и даже вратата към градината, за да умре Аля ад-Дин по-бързо. Момъкът изгубил ума и дума, върнал се при стълбата, от която бил влязъл, и седнал там да оплаква хала си, като молел Аллаха за милост и спасение. А Аллах, когато поиска нещо, просто казва: „Бъди!“ и то става!

Заплакал Аля ад-Дин, съкрушен от мъка, заудрял се по главата. После се посъвзел, понечил да изтрие с ръка сълзите си и потъркал бузите си. Докоснал онзи пръстен, който магрибинецът му бил дал, да го спасява от беди, и начаса в подземието се появил марид и възкликнал:

— На твоите услуги съм! Искай от мене каквото щеш — аз съм покорен роб на онзи, в чиито ръце се намира този пръстен!

Затреперил Аля ад-Дин, изплашил се от марида, но когато видял, че чудовището му говори приятелски, се поуспокоил, поел си дъх и казал:

— Искам да ме измъкнеш върху лицето на земята!

И още не бил свършил, когато земята потръпнала, разтворила се и момъкът видял, че е при входа на подземието. След като два дни бил прекарал в тъмнината, не можел да гледа слънчевите лъчи. Започнал да си затваря очите и полека да ги притваря. Бил при входа на съкровищницата, видял, че земята е равна и няма никаква следа от това, че се е отваряла и затваряла. Огледал се наляво и надясно, видял градините, познал и пътя, по който бил дошъл дотук. Тръгнал и не спрял, преди да стигне до града. Почти летял от радост, че е останал жив, а когато влязъл вкъщи, паднал в несвяст от силния глад, страха и преживелиците.

Разшетала се майка му, донесла от съседите малко розова вода и запръскала лицето му, докато той не дошъл на себе си и не поискал да яде.

Подала му тя каквото била приготвила, и рекла:

— Ела, синко, яж и да ти е сладко, а когато поотпочинеш, ще ми разкажеш какво ти се случи, каква беда те настигна!

Аля ад-Дин хапнал и пийнал до насита и след като дошъл на себе си, се обърнал към майка си:

— Майчице, ти извърши голям грях! Ти ме даде на този проклетник, който искаше да ме погуби! Ние си мислехме, че той ми е чичо! Хвала на Аллаха, че ме отърва от злото му! Ах, майчице, ако знаеше колко лош и проклет магьосник е той! — и Аля ад-Дин й разказал какво бил препатил, а когато свършил разказа си, започнал да проклина магрибинеца: — Проклет, мръсен, лош магьосник и лъжец!

Когато изслушала патилата на сина си, майка му рекла:

— Истината, синко, кълна се в Аллаха, е, че когато го видях, сърцето ми усети нещо лошо! Изплаших се за тебе, защото на неговото лице беше написано, че е лъжец и магьосник! Хвала на Аллаха, че те измъкна от мрежата му! Излъгах се аз в него, а мислех, че наистина е твой чичо!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ШЕСТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Аля ад-Дин усетил, че е сънен и изморен, и си легнал. Събудил се чак на следващия ден по обед, поискал от майка си нещо за ядене, а тя му рекла:

— Нямам какво да ти дам, синко. Каквото имах, ти го изяде вчера! Но ти потърпи, имам малко прежда, ще я отнеса на пазара, ще я продам и ще ти купя храна!

— Запази си преждата, майчице! — рекъл той. — Подай ми лампата, която донесох! Ще отида и ще я продам, а за парите ще купя нещо за ядене! Мисля, че тя ще ни донесе повече пари от преждата!

Майката на Аля ад-Дин донесла лампата, но видяла, че е мръсна, и рекла:

— Синко, ето ти я твоята лампа! Но нима ще я продадеш така мръсна! Може би, ако я поизбърша и поизлъскам, ще можем и по-скъпо да я продадеш!

Взела тя малко пясък, но не успяла да почисти лампата, защото още при първото потъркване пред нея се появил джин с огромна снага, с грозно и страшно лице, с обърната наопаки глава, сякаш бил някой от фараонските великани, и викнал:

— На твоите услуги! Аз съм твой роб! Какво искаш от мене? Аз слушам и се подчинявам на онзи, в чиито ръце е тази лампа. И не само аз, но и всички роби на лампата го слушат и му се подчиняват!

Майката така се изплашила, че езикът й престанал да я слуша. Тя паднала в несвяст от преживяния ужас. А Аля ад-Дин, който вече бил виждал джин при престоя си в съкровищницата, щом видял какво станало с майка му, скочил, взел от ръцете й лампата и казал на роба джин:

— Гладен съм! Искам да ми донесеш нещо за ядене и нека то бъде по-хубаво от всичко, което бих си пожелал!

Джинът изчезнал за миг и донесъл прекрасна скъпоценна софра от лято сребро, на нея — дванайсет подноса с различни гозби, две сребърни чаши, две кани със светло старо вино и хляб, по-бял от сняг! Поставил всичко това пред Аля ад-Дин и изчезнал. Момъкът повдигнал майка си, напръскал лицето й с розова вода и когато тя дошла на себе си, й казал:

— Майко, ела и хапни от гозбите, пратени ни от Аллах!

Майката видяла пред себе си софрата от лято сребро, учудила се на станалото и запитала:

— Синко, кой е този щедър човек, който ни е изпратил такива обилни дарове? Сигурно султанът е узнал за нашия хал и ни е изпратил от трапезата си — че това е наистина царска трапеза!

— Майко, сега не е време за приказки и въпроси! — отговорил синът й. — Ела тук и сядай да ядем, че сме много гладни!

Майката седнала на трапезата, двамата хапнали до насита, тя се чудела и маела на тези пищни гозби, от които било останало толкова, че стигало за вечеря, а и за обяд на другия ден. Когато двамата измили ръцете си и поседнали да си починат, тя рекла:

— Ама, синко, значи джиновете наистина се появяват пред човешки същества! Досега нито веднъж не съм ги виждала през живота си! Дали това е същият онзи джин, който те е измъкнал върху земята?

— Не, не е същият! — рекъл Аля ад-Дин. — Този е от друг род! Онзи бе свързан с пръстена, а този — с лампата, която държеше в ръката си!

При тези думи на сина майката възкликнала:

— Така значи, джинът, който видях, е проклетият роб на лампата! Господ да го убие, колко е противен! Така се изплаших от него, че едва не умрях! Моля ти се, синко, заклевам те в млякото, което си сукал от мене, хвърли пръстена и лампата, които ми причиниха такава уплаха! Нямам сили да гледам джинове, пък и пророкът, да го благослови Аллах, ни предпазваше от тях!

— Майко! — отговорил Аля ад-Дин. — Което ми кажеш, е заповед за мене, но е невъзможно да изхвърля пръстена и лампата, нито да ги продам! Умирахме от глад, а той ни донесе трапеза! Когато проклетият магрибинец ме спусна в съкровищницата, не ми нареди да му донеса злато или сребро, а само тази лампа, нищо повече, защото е знаел каква огромна полза има от нея! Трябва да я пазим, майко, защото тя е нашата храна, тя е нашето богатство и никому не бива да я показваме! А пръстенът — не мога да го снема от ръката си, защото, ако не беше той, ти, майко, нямаше вече да ме видиш между живите, щях да загина в онази съкровищница! Кой знае какви още беди и превратности ме чакат — не мога да го сваля! А лампата ще я скрия, за да не я виждаш и да се плашиш от нея!

— Прави каквото искаш, синко — рекла майката, — ама аз няма вече да докосна нито пръстена, нито лампата, не искам втори път да видя онова ужасно страшно зрелище!

На другия ден те хапнали каквото било останало от трапезата, и се оказало, че повече нямат нищо за ядене. Аля ад-Дин взел една от съдините, които бил донесъл джинът, и отишъл на пазара. Насреща му се случил един евреин, от най-противните жители на земята. Аля ад-Дин му подал съдината, евреинът го дръпнал встрани да не ги види никой, погледнал я и разбрал, че среброто на съдината е чисто, с нищо несмесвано. Не знаел той дали Аля ад-Дин разбира от скъпоценни метали или не, затуй го запитал:

— Ей момче, колко ще искаш да ти платя за тази съдина?

— Ти по-добре знаеш колко струва! — отговорил момъкът.

Евреинът не знаел колко да даде, защото, макар и Аля ад-Дин да не разбирал от тези неща, отговорът му бил като на човек, който разбира. Ако му дадял малко — Аля ад-Дин можел да знае цената на съдината, но пък ако му дадял много, можел да се окаже наивен човек и да не знае всъщност колко струва. В края на краищата евреинът извадил от джоба си един динар и му го дал. Когато видяло цял динар, момчето го стиснало в шепа и хукнало да бяга. Евреинът разбрал, че е глупак, който не знае колко струва подобна съдина, и съжалил, че му бил дал цял динар, макар че с него не можел да покрие дори една стотна от истинската й стойност. А Аля ад-Дин не се и замислил, бързо отишъл при хлебаря, купил хляб, отишъл у дома при майка си, дал й остатъка от динара и рекъл:

— Майко, иди и купи всичко, което ни трябва!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И СЕДЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че майката отишла на пазара, купила всичко необходимо и двамата се нахранили до насита. Всеки път, когато се свършвали парите от едната съдина, Аля ад-Дин носел на евреина друга и тъй като първия път му бил дал динар, евреинът вече не можел да му дава по-малко, за да не предложи съдината си на друг. И така, докато момъкът не продал всички съдини, останала само софрата, върху която били гозбите, а тя била голяма и доста тежка. Когато я занесъл на евреина и той видял що за софра е и колко е голяма, платил му десет динара. Момъкът и майка му похарчили накрая и тези пари.

— Повече нямаме нищо! — рекъл Аля ад-Дин. — Я да потъркам лампата!

Изплашила се майката и избягала. Той потъркал лампата, пред него се появил робът й и викнал:

— На твоите услуги! Аз съм твой роб и роб на всеки, който държи тази лампа! Искай каквото ти се ще!

— Искам да ми донесеш софра с пищни ястия също като миналия път! Гладен съм!

Не минал и миг, и робът се върнал със същата софра с дванайсет сребърни съдини, пълни с най-изискани гозби, шишета със старо светло вино и пресен бял хляб. Когато се върнала, майката видяла, че трапезата е пълна с ястия в дванайсет сребърни съдини и благоуханието на тези ястия се разнася и изпълва къщата.

— Виждаш ли, мамо, колко е полезна тази лампа! — рекъл синът й. — Пък ти ме заричаше да я изхвърля!

— Аллах да умножи добрините си за този роб, но аз все пак не ща да го виждам! — отговорила майката.

После двамата яли и пили до насита, а което останало — запазили за следващия ден. Когато храната се свършила, Аля ад-Дин скрил под дрехата си една съдина и отишъл да търси онзи проклет евреин. Съдбата го довела до дюкяна на богобоязлив златар мюсюлманин на почтена възраст. Видял той момъка и запитал:

— Какво ти трябва, синко? Много пъти съм те виждал да минаваш край дюкяна ми и вършеше някаква работа с онзи евреин! Даваше му някакви неща! Май и сега имаш нещо и търсиш евреина! Но нима не знаеш, синко, че тези проклети евреи смятат, че им е позволено да си присвояват парите на мюсюлманите, вярващи в единния Аллах, и не могат да не мамят народа на Мохамед. Синко, ако имаш за продан, покажи ми го — ще ти претегля колкото струва по законите на Всевишния!

Аля ад-Дин измъкнал сребърната съдина и я подал. Старецът я взел, претеглил я и запитал:

— Колко ти даваше евреинът и ти същите ли съдини му продаваше?

— Да — отговорил момъкът, — съдините бяха точно същите и за всяка той ми даваше по един динар!

Старецът много се ядосал и викнал:

— Видя ли, синко, колко съм бил прав! Какъв разбойник е този евреин, който мами рабите на Аллаха! Той ти се е подигравал! Твоята съдина е от чисто сребро, то тежи толкова и толкова и струва цели седемдесет динара! Ако искаш, ще ти ги платя начаса!

Старецът преброил седемдесет динара на Аля ад-Дин, той ги взел, благодарил му за щедростта и за съвета, който му позволил да разкрие лъжата на евреина. И всеки път, когато се свършвали парите от една съдина, момъкът донасял и продавал на стареца друга. На двамата с майка му нищо не им липсвало, но те не се изкушили да живеят в показност и големи разходи. Аля ад-Дин изменил навиците си, престанал да се шляе с уличните момчета, а дружал само с хора добре възпитани. Всеки ден ходел на пазара, запознавал се с търговци, разпитвал за разни неща, стоки и търговия. Ходел и на пазара на златарите, гледал там как купуват и продават скъпоценни камъни. Когато се запознал в подробности с тях, разбрал, че плодовете, които бил донесъл от съкровищницата, не са стъкълца или кристалчета, както си мислел, а скъпоценни камъни, чиято стойност не може да се пресметне. Разбрал, че притежава огромно богатство и че най-едрият камък на пазара на скъпоценностите не можел да се сравни с най-дребното камъче, което притежавал…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ОСЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че един ден Аля ад-Дин излязъл както обикновено от къщи, отишъл на пазара и чул глашатаят да вика:

— По заповед на царя на времената и владетеля на вековете нека всички затворят своите дюкяни, защото господарката Бадр Будур, султанската дъщеря, тръгва към хамама! Никой да не излиза от къщата си, да не отваря дюкяна си и да не поглежда през прозореца!

Аля ад-Дин се зачудил как да се изхитри и да зърне султанската щерка. Казал си: „Абе всички говорят за нейната хубост и най-голямото ми желание е да я видя!“ Решил да се скрие зад портите на хамама и да погледне от там царкинята, като влиза. Затичал се и застанал на такова място, че никой да не го види. По това време султанската дъщеря се спуснала в града, минала по пазарите и мегданите и се приближила до хамама. Когато влязла вътре, повдигнала покривалото от лицето си и то засияло и заблестяло по-ярко от слънчеви лъчи. Когато Аля ад-Дин видял този възвишен образ, умът му бил запленен от девойката, любовта към нея го подлудила, страстта грабнала сърцето му. Върнал се той у дома и влязъл при майка си объркан, загубил ума и дума. Майка му го заговорила, но той стоял като глухоням и не й отвръщал. Тя сложила обяда, а той продължавал да мълчи. Тогава тя запитала:

— Какво има, синко? Боли ли те нещо? Какво ти се е случило? Говоря ти, а ти мълчиш и кахърен стоиш!

Дотогава Аля ад-Дин си мислел, че всички жени са като майка му грозни бабички. Вярно, чувал бил хората да говорят за хубостта на султанската дъщеря, но не разбирал какво значи хубост. Майката започнала да го убеждава да хапне някоя хапка. Той хапнал малко, после си легнал, но цяла нощ се въртял от бедро на бедро и не притворил клепачи. Майка му го видяла на какъв хал е, и не можела да разбере какво му е. Помислила, че синът й е болен, и рекла:

— Синко, ако те боли някъде или нещо такова, ще ти доведа лечителя да те изцери! В града ни има лечител чужденец, самият султан го е довел и казват, че бил много изкусен!

— Не съм болен аз, майко, но си мислех, че всички жени са като тебе! — рекъл Аля ад-Дин. — А вчера видях султанската щерка, когато отиваше в хамама! Озари ме прекрасният й лик — хвала на онзи, който я е дарил с толкова хубост! Ах, майко, мигом се влюбих и пламнах от страст към тази девойка, каквато не мога да ти опиша! Не ми се живее, ако не я имам за жена. Реших да я поискам от баща й султана според закона на всевеликия Аллах!

Майка му го помислила за малоумен и рекла:

— Името на Аллаха да те пази, синко! Да не си полудял? Как можеш да се сватоеваш за дъщерята на султана?

— Майчице, не съм полудял! — възразил синът. — Думите ти няма да променят намерението ми! Аз ще стигна до Бадр Будур! Смятам да пратя сватове при баща й, султана, и да я поискам за жена!

— Заклевам те в живота си, синко! — възкликнала майката. — Откажи се! Кой смее да застане пред султана? Нито си сановник, нито си емир — кой ще иде да я иска за тебе от султана?

— Майчице, само ти можеш да свършиш тази работа! — замолил се Аля ад-Дин. — Няма кой да измоли от султана дъщеря му за мене, освен тебе!

— Да ме пази Аллах! — възкликнала майката. — Да не би и аз да съм си изгубила ума? Чедо, само си помисли — кой си ти, че да искаш султанската щерка? Ти си син на шивач, нищо повече, при това на най-нископоставения шивач! Баща ти беше най-бедният измежду всички в този занаят! Че и аз, майка ти, коя съм, а? Родът ми също е от най-бедните в града! Как тогава ще посмееш да поискаш султанската щерка — баща й ще се съгласи да я даде само за царски или даже по-горен по сан, благородство и произход!

— Майчице, самият аз съм мислил за това, сам знам, че съм син на бедняк! Но това няма да ме спре! Надявам се, че щом съм ти син, ще ми направиш това добро, иначе ще умра и ти ще останеш клета-самичка! Спаси ме от смъртта!

— Да, чедо, син си ми, майка съм ти! Кръв от кръвта ми си и си нямам другиго освен тебе! Повече от всичко на света искам да си щастлив, да ти се радвам, да те оженя, ала за невеста с нашето потекло! Пък и нали, щом тръгна да я търся, родителите й ще ме питат дали си имаш занаят, земя, градина! Как ще се осмеля да моля за твоя жена дъщерята на владетеля на Китай, по-висок от който е нямало и няма да има! Помисли добре, върни си разума! Ако аз, да предположим, отида при султана с молбата ти, за да ти угодя, това ще ни донесе само беди и нещастия! Такава опасна работа може би дори крие смърт и за двама ни! Откъде да събера смелост? Как да вляза при него? А даже да успея — какво ще му кажа, какво ще му отговарям? Щом чуе молбата ти, ще ме помисли за луда! Пък и какъв дар ще му занеса? Синко, я ми кажи какво си направил за страната и за султана, за да чакаш милост от него, при това не каква да е, а именно такава, каквато ти се иска? Султанът такива награди никому не дава! Как тогава да искам дъщеря му за тебе?…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ДЕВЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Аля ад-Дин изслушал думите на майка си, разбрал, че тя има право, и рекъл:

— Майко, всичко, което изреди, е истина! Но също така ти ми напомни за нещо, за което не бях помислил! Сега намерението ми да те изпратя при султана, за да поискаш дъщеря му за мене, стана още по-уверено! Колкото до дара, който според обичая ще поднесем на негово величество, не се бой! Имам такъв дар, по-добър от който не може да поднесе нито един цар, пък и никой цар, да ти река аз на тебе, няма подобен на него! Това са плодовете от дърветата, които донесох от съкровищницата! Мислех, че са прости стъкълца, но проверих и видях, че са скъпоценни и царете по цялата земя нямат даже един подобен на тях! Разбрах, че тези са толкова скъпи, че просто не може да се изчисли цената им! Мамо, ние имаме там един порцеланов поднос! Донеси го, аз ще ти насипя върху него догоре от тези драгоценни камъни, а ти ще ги предложиш като дар на султана! Убеден съм, че този дар ще бъде добър предлог султанът да те приеме учтиво и да чуе всичко, което му кажеш! Ако се постараеш, ще ми спасиш живота, ако ли не — ще умра от огромната си обич!

Майката донесла подноса, той го взел, избрал най-големите и най-красиви камъни и ги наредил върху него, докато го запълнил догоре. Майката затворила очи пред силния блясък, който се излъчвал от тях, и все не й се вярвало, че струват толкова, колкото твърдял синът й. А той й рекъл:

— Ето, майчице, какъв красив богат дар! Няма цар, който да притежава поне един подобен камък! Убеден съм, че ти ще бъдеш поставена на голяма почит пред султана — когато види какво му пращам, той ще те приеме с огромно уважение! Хайде, направи си труда, вземи подноса и иди в двореца!

— Синко, този дар наистина е скъп и ценен и както казваш, подобен на него няма никой! Но все пак как да се осмеля да моля от султана неговата дъщеря? Но да речем, че ще набера смелост, ще си поема дъх и ще кажа: „Владетелю, искам да дадеш дъщеря си за жена на моя син Аля ад-Дин!“ Тогава той ще се убеди, че съм луда, и ще ме изгонят опозорена и унижена! Още веднъж ще ти река — това ще е смърт за мене и за тебе, но за да ти угодя, ще отида! Защото султанът наистина ще ме приеме с уважение заради този дар, но когато ме запита кой си, що си, какво притежаваш, какви доходи имаш — какво ще му отговоря? А той няма как да не пита, ако поискам дъщеря му!

— Майко! — отговорил Аля ад-Дин. — Той не ще може за нищо да те запита! Щом види тези камъни, веднага ще разбере кой съм! Пък и да те запита — кажи, че ще му отговориш по-късно, пък аз ще измисля нещо! Ти знаеш, че притежавам лампата и благодарение на нея мога да дам на султана всякакъв отговор!

Цяла нощ мислила майката за тази работа, а на сутринта събрала всичкия си кураж — нали синът й бил напомнил за лампата, която правела онова, което господарят й поиска. А Аля ад-Дин, като видял как тя се била разхрабрила, когато й напомнил за лампата, изплашил се да не се изпусне за нея пред някой и рекъл:

— Майко, не разказвай на никого за тази лампа, защото в нея е целият ни късмет! Не говори, за да не я изгубим — тогава с нея ще изгубим и благополучието си, защото то идва от нея!

Майката покрила лицето си, взела подноса и забързала към двореца. Била покрила дара в прозрачен воал. Стигнала тъкмо когато при султана влизал везирът с няколко сановници. След малко диванът се напълнил с везири, могъщи държавни първенци, емири, хора знатни и изтъкнати. Накрая се появил султанът и всички застанали на редици пред него, всеки според сана си. Седнал султанът на престола, наредил им да седнат, започнал да разглежда жалбите и да съди, да заповядва, забранява и нарежда, да раздава справедливост. Накрая диванът свършил работата си, султанът се прибрал в двореца си и всички събрани се разотишли.

А майката на Аля ад-Дин все изчаквала удобен случай да пристъпи към него, но така и не успяла да направи това, защото не била свикнала да се среща с царе и не познавала човек, който да каже добра дума за нея и да я представи на султана. Като видяла, че султанът си е в харема, тя се прибрала у дома…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ДВАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че майката на Аля ад-Дин влязла при сина си с подноса в ръка, разказала му за всичко и рекла:

— Хвала на Аллаха, синко, днес видях дивана на султана, разбрах какво представлява, и сега вече съм по-смела! Но диванът се пръсна, султанът се прибра в харема и не успях да поговоря с него! Утре ще направя така, както искаш!

Аля ад-Дин се бил надявал тя да свърши работата още същия ден, но що да прави — събрал цялото си търпение. На сутринта майката взела подноса и отишла пак в двореца. Оказало се обаче, че новият диван ще се събира чак след три дни, тъй като се събирал два пъти на седмица. Пак се прибрала вкъщи. Така ходила и се връщала, шест пъти видяла султана, всеки път спирала пред вратата и не се осмелявала да влезе и всеки път султанът я виждал там.

На седмия път тя взела своя поднос, отишла и стояла до вратата, докато диванът се разотишъл. Надигнали се султанът и везирът, за да тръгнат към двореца, обърнал се султанът, отново я видял и казал:

— Везире, от пет-шест дни виждам една стара жена, която идва, стои си, виждам, че носи нещо покрито! Коя е и какво иска?

— Владетелю! — казал везирът. — Ти знаеш, че жените имат малко ум! Може би е дошла да се жалва от мъжа си!

Султанът не останал доволен от такъв отговор и казал:

— Когато тази жена дойде пак, доведи ми я в дивана!

А майката била вече свикнала да ходи в двореца. Като се съмнало, тя взела своя поднос, застанала както обикновено при вратата на дивана и когато султанът я зърнал, наредил на везира:

— Везире, ето я онази жена, за която ти говорих вчера! Доведи ми я да видим каква ще бъде молбата й!

Довели майката на Аля ад-Дин при султана. Тя се поклонила дълбоко, пожелала му величие и дълъг живот, като предварително целунала земята пред него.

— Жено! — заговорил султанът. — Виждам те от няколко дни да идваш и заставаш до вратата! Ако имаш молба, кажи каква е, и аз ще я изпълня!

Целунала пак майката земята пред него, пожелала му хаир, благодарила му и рекла:

— Да, султан на времената, имам една нужда, но те моля предварително да ми дариш прошка и тогава аз ще ти кажа каква е! Може би, като я чуеш, ще решиш, че е чудновата!

На царя още повече му се приискало да узнае каква ли ще е молбата й. С добрата си душа той решил да й даде прошка, наредил на всички да излязат и останал с везира си. Тогава й заговорил:

— Е, хаджийке, кажи ми каква е молбата ти, и аз ти давам милостиво прошката си, каквато и да е тя!

— О, цар на времената! — заговорила тя. — Имам син на име Аля ад-Дин! Когато дъщеря ти, господарката Бадр Будур, отишла на баня, синът ми се скрил зад вратата на хамама да я зърне и видял, че хубостта й стои по-високо от всичко, което е виждал и пожелавал! От мига, когато я е видял, животът без нея му се струва черен. Той ме прати да помоля твое величество да му я даде за жена! Не можах да изхвърля от главата му цялата тази работа, той все ми повтаря: „Ако я нямам — ще умра!“ Надявам се, царю честити, че ще ме извиниш за такава дързост!

Царят имал добро сърце. Засмял се той и рекъл:

— А кой е твоят син и какво носиш в тази бохча?

Като видяла, че царят не й се сърди и даже се усмихва, майката на Аля ад-Дин развързала кърпата и поставила пред султана подноса с камъните. Целият диван блеснал и засиял в техните лъчи. Султанът се объркал, замръзнал, възхитен от красотата и големината им, и си помислил: „Не мисля в моята хазна или в хазната на който и да е друг цар да има поне един подобен камък!“ Обърнал се към везира и запитал:

— Какво ще кажеш, везире? Виждал ли си през живота си, макар и един подобен камък?

— Никога не съм виждал, о, царю на времената, и не мисля в хазната на нашия господар да има подобен! — отвърнал везирът.

— Нима не е достоен онзи, който ми поднася подобен дар, да бъде съпруг на дъщеря ми! — възкликнал царят. — Аз мисля, че друг, по-достоен от него няма да се намери!

Когато везирът чул думите на султана, езикът му се сковал от силната мъка, защото султанът бил обещал дъщеря си за жена на неговия син. Той помълчал малко и рекъл:

— Бъди милостив към мене, царю на времената! Твое величество обеща царкинята Бадр Будур след три месеца да стане жена на моя син! А аз ти обещавам — ако е пожелал Аллах, дарът на моя син да бъде по-голям от този!

Макар султанът да предполагал, че везирът не ще може да намери дар, подобен на този, му дал три месеца срок, после се обърнал към майката на Аля ад-Дин:

— Жено, иди при твоя син и му кажи, че му давам дума и щерка ми Бадр Будур ще бъде негова жена! Но да се оправят нейните дела, ми трябват три месеца срок, така че на него ще му се наложи да почака!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че майката на Аля ад-Дин целунала ръката на султана, пожелала му хаир и се върнала вкъщи обзета от огромна радост. Когато влязла при сина си, той видял, че лицето й е усмихнато, приел това за добър знак, особено когато забелязал, че се е върнала без подноса.

— Майко, ако е пожелал Аллах, ти май ми носиш добра вест и си спечелила благоразположението на султана благодарение на скъпоценните камъни! — възкликнал той.

Тя му разказала колко кротко я приел султанът, как загубил ума и дума, като зърнал камъните, и как обещал да му даде дъщеря си за жена.

— Само че, синко — продължила тя, — преди да ми обещае, везирът тайно му рече нещо и тогава той ми обеща всичко да стане след три месеца! Боя се, синко, този везир да не стори някакво зло и султанът да промени решението си!

— Щом султанът е обещал да ми даде дъщеря си след три месеца, хич не ме е еня дали везирът носи зло или добро! За бога, майко, днес няма на света по-щастлив от мене!

Изчакал той два месеца. Веднъж майка му излязла при залез-слънце да купи зехтин и видяла, че пазарът е затворен, целият град е украсен, хората подреждат свещи и лампи, войници и велможи са яхнали коне, а пред тях греят факли и свещи. Учудила се майката, влязла при продавача на зехтин, който още бил отворен, купила зехтин, а после го запитала:

— Какво се е случило? Защо градът е така украсен, а пазарът е рано-рано затворен?

— Довечера синът на везира ще влезе като съпруг при дъщерята на султана! — рекъл той. — Сега той е в хамама и всички тези сановници чакат кога ще излезе, за да го отведат в дома на султана!

Домъчняло й на майката, объркала се, не знаела как да каже на сина си такава лоша вест — нали той чакал да минат трите месеца, като броял всяка минута! Върнала се у дома, влязла при сина си и му рекла:

— Синко, искам да ти кажа една лоша вест, но ти не се огорчавай!

— Казвай каква е тази вест! — викнал Аля ад-Дин.

— Султанът наруши обещанието си за дъщеря си Бадр Будур! Той я дава за жена на везирския син, тази вечер той ще влезе при нея! Усещаше сърцето ми, чедо, когато разговарях със султана, че този везир е зъл и сигурно ще промени решението на господаря си!

— А ти провери ли дали това е вярно? — запитал Аля ад-Дин.

— Аз видях, че градът е украсен, че войскари и емири са на коне и очакват сина на везира да излезе от хамама!

Много му домъчняло на Аля ад-Дин и даже го втресло. Но си спомнил за лампата и казал на майка си:

— Кълна се в живота ти, майко, че синът на везира няма да ме изпревари и да й се порадва! Сложи трапезата, нека се навечеряме, после ще се прибера в стаята си, пък утрото дано ни донесе радост!

Майката сложила трапезата, вечеряли, Аля ад-Дин се прибрал в стаята си, взел лампата, потъркал я, робът се появил на мига и казал:

— На твоите услуги! Твой роб съм, искай каквото щеш!

— Слушай! — казал му Аля ад-Дин. — Аз помолих от султана позволение да се оженя за дъщеря му, той ми обеща да ми я даде след три месеца, но не сдържа думата си и сега я дава на сина на везира. Тази вечер той трябва да влезе при нея. Ето какво искам от тебе! Когато видиш, че младите съпрузи си лягат, вземи ги и ми ги донеси!

Аля ад-Дин се върнал в леглото и все си мислел за вероломството на султана. Робът се появил внезапно и донесъл постелята, на която лежали младоженците. Зарадвал се Аля ад-Дин и наредил на роба:

— Сега отнеси този гадняр в нужника и го остави там!

Робът начаса отнесъл везирския син в нужника и така духнал насреща му, че той се превърнал в суха клечка. После се върнал при Аля ад-Дин и запитал:

— Господарю, искаш ли още нещо?

— Върни се при мен призори, за да ги върнеш на мястото им! — казал Аля ад-Дин.

Когато видял, че Бадр Будур е пред него, той казал:

— Възлюблена моя! Аз наредих да те доведат тук не за да унизя твоята чест, а да не позволя друг да ти се наслади!

А Бадр Будур, която се видяла в тази тъмна стая, изплашила се, затреперила. Той сложил между нея и себе си меч и лежал цялата нощ до нея, без да я измами. А синът на везира прекарал в нужника най-черната нощ в живота си. На разсъмване се появил робът на лампата, без да изчака Аля ад-Дин да я потърка, отнесъл двамата, а те примрели от страх, като усещали, че ги местят от място на място.

Едва робът джин ги върнал, и султанът се явил да види дъщеря си. Когато го чул да идва, везирският син изскочил бързо от постелята, страшно недоволен, защото не успял поне малко да се постопли — нали цяла нощ бил прекарал в нужника, треперейки от студ и страх! Облякъл набързо горната си дреха. Султанът влязъл, пристъпил към дъщеря си, целунал я между очите и запитал дали е останала доволна от мъжа си. Царкинята не му отговорила и той забелязал, че лицето й е сърдито. Няколко пъти султанът се опитвал да завърже разговор с нея, но тя не му отговаряла. Тогава той излязъл, отишъл при царицата, своята жена, разказал й всичко и тя рекла:

— Царю, така е с всички младоженци! В деня след сватбата те все се притесняват! След няколко дни ще дойде на себе си! Ще отида да видя какво й е!

Отишла при дъщеря си, целунала я, пожелала й добро утро, но момичето не й отговорило. Султанката се разтревожила:

— Дъще! Какво ти е? Сигурно нещо ти се е случило! Защо не ми отговаряш? Така си направила и с баща си!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Бадр Будур рекла:

— Не ми се сърди, майко! Чуй какво ме застави да се държа така! Не успя мъжът ми да легне до мене, когато някаква твар, не знам как изглеждаше, ни вдигна заедно с постелята и ни остави на някакво тъмно, мръсно и противно място… — и тя разказала на майка си всичко, което била видяла през нощта, а после продължила: — Останах тук, влезе баща ми! Ако той знаеше какво ми се е случило, сигурно не би ми се сърдил!

— Дъще, не говори такива приказки, да не си помислят хората, че си загубила разума си! — рекла майката. — Хвала на Аллаха, че не си разказала това на баща си!

— Майко! Ако не вярваш на мене, разпитай мъжа ми!

— Изхвърли си от главата тези бълнувания! — рекла султанката. — Виж как целият град се радва на сватбата ти!

Султанката отишла при султана и му казала, че дъщеря им била видяла през нощта лош сън, който я разтревожил. После пратила да викнат везирския син и го разпитала дали дъщеря й говори истината. Той пък от страх да не изгуби жена си започнал да отрича всичко. Царицата решила, че това са били сънища и видения.

Когато дошло време за лягане, Аля ад-Дин взел лампата, потъркал я, робът се явил пред него и той му наредил да направи същото, за да попречи на везирския син да отнеме моминството на царкинята. Робът донесъл постелята с младоженците и отвел везирския син в нужника. Аля ад-Дин сложил между себе си и Бадр Будур меча и легнал до нея. На сутринта джинът ги върнал на мястото им.

Сутринта султанът отишъл да види дъщеря си. Везирският син бързо избягал, като ребрата му тракали от студ, а бащата видял, че дъщеря му се мръщи като предния ден. Разсърдил се той, измъкнал меча си и викнал:

— Или ще ми кажеш какво става с тебе, или ще те погубя!

Бадр Будур се изплашила и рекла:

— Бъди добър към мене, татко! Като ти разкажа какво ми се случи, ще ми простиш! — и повторила пред султана патилата си. Накрая рекла: — Пък ако не ми вярваш, запитай мъжа ми, той ще ти разкаже! Не знам него пък къде го носиха!

— Дъще, защо не ми каза това още вчера? Весели се, радвай се — довечера ще сложа стражи да те пазят! — после царят пратил да извикат везира и го запитал: — Твоят син разказва ли ти нещо, везире?

— О, цар на времената, не съм виждал сина си нито вчера, нито днес! — отговорил везирът. — А станало ли е нещо?

Султанът му разказал за станалото с дъщеря му и наредил:

— Искам да разпиташ сина си, за да изясним тази работа! Пък може на дъщеря ми да й се е привидял сън!

Везирът извикал сина си, разпитал го и момъкът му отговорил:

— Татко, думите на Будур са истина! Много претърпяхме през тези две нощи! С мене се случиха повече беди, отколкото с нея! Тя си спа в постелята, а мене ме оставиха в нужника — в тясно и тъмно място, където миришеше лошо и даже ребрата ми потракваха от студ! Поговори със султана — нека той ме освободи от този брак!

Тежко му било на везира да разкъса такъв брак — нали му се искало с тази женитба да възвиси сина си.

— Потърпи, синко! — казал на сина си, върнал се при султана, разказал му какво е научил от сина си, и добавил: — Царю на времената, довечера трябва да сложим стражи да ги пазят!

— А защо? — креснал царят. — Такъв брак не ми е нужен!

И наредил начаса да се прекратят веселбите. Поданиците много се учудили, особено когато видели везира да излиза със сина си от двореца, и разбрали, че тях са ги изгонили, че бракът е разтрогнат, без някой да знае защо…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато изтекли трите месеца, след които царят бил обещал да даде дъщеря си за жена на Аля ад-Дин — а той броял всеки час в тези месеци, — той пратил майка си при султана да поиска от него да изпълни обещанието си. Тя застанала пред дивана. Когато се появил, султанът се огледал и я забелязал при вратата. Тогава си спомнил за обещанието си и рекъл на везира:

— Везире, ето там стои жената, която ми донесе онези скъпоценни камъни! Иди и ми я доведи!

Везирът довел майката на Аля ад-Дин, тя целунала земята пред султана, възхвалила го и рекла:

— О, цар на времената! Трите месеца изтекоха, а ти обеща, след като минат, да дадеш дъщеря си за съпруга на сина ми!

Объркал се султанът и се обърнал към везира:

— Как мислиш, везире? Да, аз, разбира се, обещах, но виждам, че тази женица е бедна и не е от избраните люде! Според тебе какво трябва да направя?

— О, цар на времената, нима ще дадеш дъщеря си на някакъв беден чуждоземец, когото дори не познаваш? — казал везирът, който бил обхванат от завист, защото си спомнил какво било станало с неговия син.

— А какво да измисля, за да го махна от главите ни? Все пак аз обещах!

— Султане! Много леко ще се избавиш от него! Изпрати му вест и му поискай четирийсет златни подноса с такива ценни камъни, каквито ти изпрати предишния път, и още четирийсет роби и четирийсет неволници, които да ги донесат!

— Ето това е правилна мисъл! — възкликнал султанът и се обърнал към майката: — Кажи на сина си, че аз държа на онова, което съм обещал, но искам като откуп за дъщеря си четирийсет златни подноса с камъни като миналия път, ама да ми ги донесат четирийсет мамелюци и четирийсет неволници! Щом пристигнат, синът ти ще ми стане зет!

Излязла майката на Аля ад-Дин, като клатела глава и мърморела:

— Откъде ще намери нещастният ми син онова, което султанът иска? Да речем, че успее да отиде до съкровищницата и да донесе подносите със скъпоценните камъни, но откъде ще вземе робите и неволниците? — влязла при сина си, разказала му всичко и рекла: — Чедо, не мисли повече за Бадр Будур, изхвърли я от главата си! Всичко това, синко, става заради везира!

Засмял се Аля ад-Дин и рекъл:

— Иди и донеси нещо да похапнем за обяд, а после ще видим как ще изпълня желанието на султана!

Майката излязла на пазара да купи каквото й трябвало, а Аля ад-Дин се скрил в стаята си, потъркал лампата и робът джин се появил пред него начаса.

— Искам — рекъл Аля ад-Дин — да ми донесеш четирийсет златни подноса, пълни с най-хубавите скъпоценни камъни, които са в съкровищницата, и още да ми доведеш четирийсет роби и четирийсет робини, облечени в най-пищни дрехи — нека това са най-красивите неволници, каквито може да има на света!

Изчезнал робът за миг и се върнал, оставил всичко, което поръчал Аля ад-Дин, и изчезнал. Точно тогава майката се върнала от пазара и влязла у дома. Като видяла робите и неволниците, носещи златните подноси, пълни със скъпоценни камъни, тя загубила ума и дума. А Аля ад-Дин й рекъл:

— Майко, не снемай покривалото от лицето си, ами иди и улови султана, преди да е влязъл в харема си, и му дай онова, което е поискал от мене!

Майката повела робите и неволниците. Всяка неволница носела по поднос. Като стигнала до двореца, тя влязла при султана, поклонила му се, а неволниците поставили пред него подносите. Султанът изгубил ума и дума — особено от хубостта и прелестта на неволниците. Блясъкът на камъните го заслепил, той загубил зрение, стоял объркан и опулен, онемял. После наредил неволниците с подносите да бъдат отведени при дъщеря му, а сам се обърнал към везира с въпрос:

— Е, везире, какво ще кажеш за човека, който се оказа способен да свърши нещо, което не могат всички царе по земята? За бога, дори за моята дъщеря този откуп е прекалено голям!

А везирът, който бил смазан от завист, успял само да измърмори:

— Владетелю! Всички съкровища на света са малко за твоята дъщеря, а ти приемаш такъв дар като нещо голямо и значително!

Разбрал султанът, че везирът е обхванат от завист, оставил го и рекъл на майката на Аля ад-Дин:

— Предай на сина си, че съм приел откупа за моята дъщеря! Тя става негова жена, а той — мой зет! Кажи му да дойде да се запознаем, ще бъде посрещнат с пълно уважение и почести! Ако пожелае, още довечера ще го въведа при дъщеря си!

Майката на Аля ад-Дин целунала земята и излязла, сякаш й поникнали криле. Султанът разпуснал дивана, отишъл при дъщеря си Бадр Будур и запитал:

— Е, дъще, как ти се струва дарът на новия ти годеник?

— За бога, татко, тези камъни могат да подлудят човек! — отговорила тя.

— Мисля, дъще — казал султанът, — че този твой годеник е хиляди пъти по-добър от везирския син, и ти скоро ще му се насладиш!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че майката на Аля ад-Дин се върнала вкъщи и рекла на сина си:

— Радвай се, синко! Султанът прие откупа и ми каза, че сватбата може да стане още довечера. Нареди да отидеш, за да се запознаеш с него!

Аля ад-Дин благодарил на майка си, влязъл в стаята си, потъркал лампата, джинът застанал в същия миг пред него и той му наредил:

— Заведи ме в царския хамам и ми донеси там най-хубави дрехи, каквито през живота си султан не е обличал!

Джинът го грабнал и го отвел в най-разкошния хамам, Аля ад-Дин се изкъпал и се полял с благовония и аромати. Навън го чакал пълен кат царски дрехи. Облякъл ги и джинът тутакси го върнал вкъщи. Тогава Аля ад-Дин наредил:

— Искам да ми доведеш четирийсет роби! Двайсет ще вървят пред мене и двайсет — зад мене! Всички трябва да са в богати дрехи, на коне и с оръжие, нека сбруята на всеки кон бъде от лято злато! Още — донеси ми осемдесет хиляди динара и кон, какъвто няма в никоя султанска конюшня, цялата му сбруя да бъде от скъпоценни камъни! Искам и дванайсет неволници, най-красивите, каквито въобще може да има — те ще влязат в двореца с майка ми! Нека всяка бъде облечена със скъпа дреха с множество скъпоценни камъни и накити! И още — донеси за майка ми такава дреха, която да е подходяща само за царска жена!

Джинът изчезнал за миг и донесъл всичко.

Аля ад-Дин казал на майка си да тръгне с неволниците към двореца, а сам възседнал коня, строил своите роби пред и зад себе си и минал през града с пищната си свита! Като наближил двореца, наредил на робите си да хвърлят с пълни шепи злато на народа.

А султанът седял със своите везири и велможи и чакал идването му. Пред портите той оставил няколко везири да го посрещнат. Те хванали поводите на коня му и му помогнали да слезе, като го подкрепяли. Султанът слязъл от престола, прегърнал го и го сложил да седне от дясната му страна. Момъкът го поздравил, както се поздравяват царе, и му рекъл:

— Царю на времената! Ти ми оказа голяма милост и щедрост да ме ожениш за дъщеря си, макар аз да съм сред най-нищожните твои роби! Желая твое величество да ми дари парче земя, на която да построя дворец, достоен за господарката Бадр Будур!

Султанът загубил ума и дума, същото станало с неговите сановници и държавни първенци, а везирът му си умрял от завист! Султанът наредил да ударят дайрета и барабани и въвел Аля ад-Дин в двореца. Двамата вечеряли заедно, султанът го заговорил, а момъкът отговарял така красноречиво, умно и почтително, че владетелят бил възхитен. После той викнал кадията и свидетелите и те записали брачния договор! Аля ад-Дин си тръгнал за дома, но султанът го хванал за полите на дрехата и викнал:

— Синко, бракът е вече сключен, това е! Довечера ти ще влезеш при жена си! Къде си тръгнал?

— Царю на времената! — отговорил Аля ад-Дин. — Аз искам да построя на съпругата си Бадр Будур дворец, достоен за нея! Ще мога да вляза при нея само в него! Ако е пожелал Аллах, той скоро може да бъде завършен!

— Синко! — казал султанът. — Ей там пред моя дворец има голямо празно място! Ако ти харесва, построй твоя дворец там!

— Точно това ми трябва! — рекъл Аля ад-Дин, сбогувал се със султана и се прибрал в къщата си заедно с робите си.

Влязъл той, взел лампата, потъркал я и когато нейният роб се появил, му казал:

— Искам да ми построиш дворец най-най-бързо! Нека той бъде голям, най-добре подреден! Килимите да са царски и подредбата — султанска!

— Слушам и се подчинявам! — отговорил джинът.

На сутринта той се появил отново, взел Аля ад-Дин и му показал двореца, килимите и цялата уредба. Аля ад-Дин се върнал начаса у дома, възседнал коня си и със свитата си потеглил към царския диван. А пък султанът, щом се събудил сутринта, отворил прозореца си и видял пред своя дворец друг огромен дворец, целият от мрамор и скъпоценни камъни — пък Аля ад-Дин бил поискал от джина и един грамаден килим, тъкан със златни нишки, който бил опънат между двата двореца. Султанът се учудил на такава удивителна работа. Точно тогава при него влязъл везирът и султанът му рекъл:

— Я ела тук и погледни, везире, какво е направил този Аля ад-Дин за една нощ, за да разбереш, че той заслужава да бъде съпруг на дъщеря ми! Виж този градеж! Ти ще можеш ли да построиш нещо такова за двайсет години? А той го вдигна само за една нощ!

Погледнал везирът, зачудил се и завистта му се усилила.

— О, цар на времената! — рекъл той. — Тези нещица са си чиста магия! Не може човек да вдигне такова нещо за една нощ!

— За бога, аз ти се чудя! — възкликнал царят. — Как може да мислиш само лоши неща за хората! Всичко идва от прекомерната ти завист! Онзи, който можа да ми донесе такива скъпоценни камъни, може да построи и такъв дворец за една нощ!

Везирът онемял. Султанът седнал на трона — и ето ти го Аля ад-Дин със свитата си, той и робите му хвърлят злато на хората. Султанът се изправил, посрещнал го, прегърнал го, целунал го и тръгнал с него, като го държал за ръка. Влезли в най-голямата зала, там опънали трапези, седнал султанът, седнал и Аля ад-Дин от дясната му страна заедно с емирите, везирите и държавните сановници. Яли, пили и се веселили, а султанът поглеждал към майката на Аля ад-Дин и се чудел — та нали преди тя идвала при него в бедняшки дрехи, а сега била така богато облечена!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато свършили с яденето, Аля ад-Дин се сбогувал със султана, яхнал коня си и се отправил към своя дворец, за да се приготви за срещата с булката си. Отпред се били строили да я чакат робини, слуги и неволници безброй. Когато мюедзинът отправил призив за вечерна молитва, султанът се разпоредил и всички везири, емири, държавни сановници и знатни мъже, воини и роби възседнали конете и излезли на разходка. Аля ад-Дин също излязъл със своите роби на коне и на мегдана се срещнали със султана. Неговата невеста гледала от прозореца на бащиния си дворец и като го зърнала, го харесала и обикнала с голяма любов. После разходката свършила, султанът и Аля ад-Дин се прибрали, всеки в двореца си. Вечерта везирите и първите мъже на държавата взели Аля ад-Дин, завели го в хамама, той се изкъпал и се върнал в двореца си с пищната си свита. Четирима везири вървели отпред с извадени мечове. После те се върнали, взели Бадр Будур със себе си и тръгнали с факли, свещи и лампи. В двореца на Аля ад-Дин отвели царкинята в покоите й, а майката на момъка останала с нея. Седем пъти му показали царкинята, всеки път в различни дрехи, а тя разглеждала двореца, в който се намирала, и се чудела на златните лампи, украсени с изумруди и якути, на стените от мрамор, аметисти и други скъпоценности. После поставили масата за брачната трапеза, всички седнали и започнали да ядат, да пият и да се веселят. Пред тях стояли осемдесет неволници, всяка държала в ръце някакъв музикален инструмент и свирела с него. Чаши и бокали се въртели между всички. Такава нощ била, каквато не познавал дори навремето си Зу-л-Карнейн. Когато всеки се прибрал в дома си, Аля ад-Дин отишъл при жена си Бадр Будур, отнел й моминството и те цяла нощ се наслаждавали на любовта си. На сутринта той яхнал коня и тръгнал заобиколен от робите си към двореца на султана.

— Царю на времената! — казал той. — Няма ли да благоволиш да ми дойдеш на гости и да обядваш с дъщеря си Бадр Будур? Пък вземи със себе си своите везири, емири и царски сановници!

Яхнали всички конете и тръгнали към двореца на Аля ад-Дин. Когато влязъл вътре, султанът загубил ума и дума от такъв разкош и великолепие и казал на везира си:

— Везире, виждал ли си, чувал ли си през живота си и през везирството си за нещо подобно?

— О, цар на времената! — отговорил везирът. — Не мога да повярвам, че това е дело на хора! Не, това е работа на магьосници!

— Известна ми е твоята завист! — казал царят. — Знам аз защо постоянно клеветиш Аля ад-Дин!

Аля ад-Дин повел султана на горния кат в покоите на жена си Бадр Будур. Там султанът видял стая, чиито решетки били изработени изцяло от изумруд. Загубил ума и дума, но забелязал, че една от решетките била останала недовършена — а Аля ад-Дин нарочно я бил оставил така. Като видял, че на тази решетка нещо не й достига, той възкликнал:

— Жалко! Тази решетка е останала недовършена! Сигурно Аля ад-Дин е бързал да построи двореца и не успял да я завърши!

Аля ад-Дин влязъл при жена си да й съобщи за пристигането на баща й, а когато се върнал, султанът го запитал:

— Аля ад-Дин, ти защо не си завършил тази решетка?

— О, цар на времената! — отговорил Аля ад-Дин. — Аз я оставих нарочно така, за да може твое величество да ми окаже чест и да нареди да я завършат, за да остане тук един спомен от тебе!

— Не е трудна работа! — възкликнал царят и наредил начаса да му доведат търговците със скъпоценни камъни и златарите. Наредил той да се вземат от хазната всички нужни скъпоценности и метали и веднага да завършат решетката.

А Бадр Будур излязла от покоите си, радостна пристъпила към баща си, целунала му ръка, а той я прегърнал, целунал я също и я поздравил. Било вече време за обяд. Разпънали трапези и всички яли, пили и се веселили…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че по това време майсторите, златарите и търговците на скъпоценности започнали работа, за да завършат решетката. Станал султанът да види работата им и видял, че тя много се различава от предишната и че майсторите не са в състояние да я свършат. Търговците на скъпоценности му съобщили, че всички камъни в хазната му няма да стигнат. Султанът наредил да се отвори втората, по-голямата хазна, да вземат от нея всичко, което им е нужно, а ако и това не стигне, да вземат от камъните, които му бил дал Аля ад-Дин — но и те не стигнали дори за малка част от незавършената решетка. Султанът наредил на везирите си всеки, който има скъпоценни камъни, да ги даде на майсторите, като той щял да им плати колкото струват. Везирите донесли всички камъни, които имали, докато у тях нищо не останало, и пак и половината работа не била завършена. Отишъл и Аля ад-Дин да види работата на майсторите и видял, че не са завършили и половината от незавършената решетка. Тогава им наредил да разглобят всичко, което били направили, и да върнат камъните на собствениците им и всичко, взето от султанските хазни. Майсторите разглобили решетката и върнали камъните на собствениците им. Когато върнали камъните и на султана, той се зачудил и отишъл при Аля ад-Дин. А той още преди пристигането му потъркал лампата и наредил на роба й:

— Искам начаса да поправиш недостатъка в решетката, която преди ти бях наредил да остане незавършена! — казал Аля ад-Дин.

Ето че султанът се появил и попитал:

— Защо, синко, нареди на златарите да разглобят, което са направили, и не им разреши да завършат решетката?

— О, царю на времената! — отговорил Аля ад-Дин. — Тя щеше да остане недовършена, защото майсторите нямаха повече скъпоценни камъни! Те взеха всичко, което бе в хазните ти и в хазните на сановниците ти, а не завършиха дори половината от цялата работа! Тогава им наредих да върнат обратно камъните в хазната и сам попълних недостатъците в решетката!

— Отишъл султанът, погледнал и видял, че решетката е завършена със забележителен майсторлък, без никакъв недостатък. Учудил се той и възкликнал:

— Кой може да се сравнява с тебе, синко! Ти направи нещо, което и велики царе нямат сили да направят!

Всеки ден Аля ад-Дин излизал със свитата си, пресичал града, като обсипвал хората със злато, отивал в султанската джамия и там произнасял обедната си молитва. Всички поданици го обикнали, по всички страни плъзнала великата му слава, той ходел на лов и излизал с конниците на мегдана. Жена му Бадр Будур от ден на ден го заобиквала все повече. Той имал последна дума в държавата, съдел справедливо, дарявал, награждавал и разума на хората пленявал.

… А магрибинецът, докато се връщал в родината, ругаел яростно Аля ад-Дин и си казвал: „Щом този проклетник умря под земята и лампата е още там, значи имам още надежда да я взема!“ Решил той да погадае върху пясък и да види дали лампата е още в съкровищницата и дали Аля ад-Дин е издъхнал! Три пъти гледал на пясък и не видял Аля ад-Дин да е умрял, не видял и лампата да е в съкровищницата. Разбрал, че Аля ад-Дин се е измъкнал. Още веднъж разсипал пясък, погадал за Аля ад-Дин и видял, че той притежава лампата, че е станал най-великият човек на царството и се е оженил за султанската дъщеря. Магът едва не умрял от мъка и си рекъл: „Толкова трудности и мъки минах, за да открия лампата, но не я получих, а този проклетник, бедняшки син, я получи без труд и умора! Ще направя нещо, за да го погубя!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че магът потеглил за страната Китай. Стигнал до столицата, сиреч до града, където живеел и Аля ад-Дин. Наел си стая в един хан, починал си от умората, после тръгнал по улиците и чул, че всички все за Аля ад-Дин говорят, за неговата доброта и щедрост, за красотата на неговия дворец, истинско чудо на света. Обърнал се към един, който говорел така, и го запитал:

— Кой е този човек, когото така възхваляваш?

— Вижда се, че си от далечна страна, щом не си чувал за Аля ад-Дин и прословутия му дворец — едно от чудесата на света, Аллах да му дари щастие в него! — отговорил човекът.

— Не, не съм чувал! — казал мароканецът. — Чужденец съм, от далечни земи идвам! Искам да ми покажеш двореца му!

Човекът го довел до двореца. Магът разбрал, че всичко това е работа на джина от лампата. Едва не пукнал от завист и си казал: „Ах, аз ще изкопая гроб на този проклетник и ще го бутна в него! Синът на един шивач просяк, който даже нямаше с какво да вечеря две вечери подред, да награби всичко това! Ще накарам майка му отново да преде памук!“ Върнал се в хана изгубил ума и дума от мъка и завист, отново погадал върху пясък в стаята си и открил, че лампата е в двореца, а не у Аля ад-Дин.

— Че тя работата не била толкова трудна! — възкликнал той на глас. — Трябва да накарам този проклетник да се поболее!

Станал, отишъл при медникаря, помолил го да му направи няколко нови лампи и му казал:

— Вземи колкото струват, че и отгоре! — медникарят изпълнил начаса молбата му. Взел магрибинецът лампите, платил на медникаря, подредил ги в кошница и тръгнал из града, като викал: — Ехей, кой иска да смени стари лампи за нови?

Всеки, който го чувал, си мислел, че този ще да е луд. А той викал така, докато не се намерил под прозорците на Аля ад-Дин. Там той викнал по същия начин, а хлапетата тичали след него и викали:

— Откачен! Откачен!

Аллах предопределил именно по това време царкинята Будур да се намира на прозореца. Чула тя виковете на магрибинеца и се засмяла на предложението му:

— Аллах да го погуби! Каква ли печалба има от това?

А Аля ад-Дин бил забравил лампата в двореца и не я бил заключил както обикновено в стаята си. Една от неволниците я забелязала и рекла на Бадр Будур:

— Господарке, в стаята на господаря има една стара лампа! Хайде да я сменим с нова — да видим дали той говори истината!

— Иди и го доведи! — разпоредила се госпожа Будур. — И дай на този луд старата ни лампа за нова!

Госпожа Будур не знаела нищо за тайната на тази лампа. Неволницата отишла в стаята на Аля ад-Дин, донесла лампата, дала я на евнуха, той слязъл долу, сменил я с нова и се качила при господарката си, която още се смеела над глупостта на магрибинеца.

А магът, щом видял лампата, не повярвал на очите си и захвърлил всичките си лампи, затичал се без посока като буря. Стигнал едно усамотено място. Вече се мръквало, той измъкнал лампата, потъркал я, робът се явил пред него и казал:

— Искай каквото щеш!

— Искам — започнал магът — да пренесеш двореца на Аля ад-Дин с всичко в него, а и мене самия в моя град!

На другата сутрин султанът се събудил, отворил прозореца, погледнал навън и видял пред двореца си празна поляна — нямало го там двореца на Аля ад-Дин. Усетил, че нещо не е наред, разтъркал си очите, загледал се пак, но в края на краищата се убедил, че палатът наистина е изчезнал! Объркал се, плеснал с ръце, заоплаквал дъщеря си, изпратил начаса да викнат везира и му креснал:

— Казвай къде е дворецът на Аля ад-Дин! — везирът се вкаменил, а султанът продължил: — Какво ми се чудиш! Ела и виж през прозореца!

Отишъл везирът, погледнал и не видял ни дворец, ни дявол! Изплашил се и коленичил пред султана:

— Аз и преди ти казвах, о, цар на времената, че всичко това е работа на магьосници, но ти не ми вярваше!

Усилил се гневът на царя и той викнал:

— А къде е Аля ад-Дин?

— Той е на лов! — отговорил везирът.

Султанът наредил на един от везирите си да тръгне с цялата си войска и да му доведе Аля ад-Дин окован и вързан. Емирът с войската си отишъл при него и му рекъл:

— Господарю, не се сърди, но такава е повелята на султана! Трябва да те отведа при него окован и вързан!

Слязъл Аля ад-Дин от коня си и казал:

— Прави това, което ти е наредил султанът!

Оковали го, завързали ръцете му и го довели в града. Поданиците видели на какъв е хал, разбрали, че султанът иска да му отсече главата, и им станало мъчно. Скокнали те като един, грабнали оръжие и тръгнали да видят какво иска султанът от него. А султанът, като научил за станалото, наредил на палача си да му отсече главата. Жителите на града се развълнували, затворили вратите на двореца, някои се закатерили по стените на крепостта, други започнали да трошат врати и да чупят прозорци, за да влязат и разубедят султана. Влязъл везирът при него, съобщил му какво става, и рекъл:

— Царю на времената, май че идва краят на твоето време! По-добре му прости, да не би поданиците да се нахвърлят срещу нас и да ни погубят заради него!

Пратил султанът да кажат на народа, че бил простил, наредил на палача да снеме вдигнатия меч и да му доведат Аля ад-Дин. Той дошъл, целунал земята пред него и запитал:

— Царю на времената, мисля, че ще ми съобщиш с какъв грях съм заслужил смъртта си!

— Лъжец! — креснал царят. — Нима не знаеш какъв ти е грехът? Я погледни през прозореца и ми кажи къде е дворецът!

Аля ад-Дин погледнал и не видял двореца си, а обширна празна поляна, каквато си била, преди дворецът да бъде построен. Объркал се той, смутил се, а султанът му викнал:

— Е, видя ли? Къде е дворецът ти? Къде е дъщеря ми, моето единствено чедо?

— Кълна се в главата ти, царю честити, нищо не знам! — казал Аля ад-Дин.

— Ще ти простя и ще те оставя жив, но само за да намериш дъщеря ми! Ако не ми я доведеш, и вдън земя ще те открия и ще ти отсека главата!

— Дай ми срок, царю честити! — помолил Аля ад-Дин. — Четирийсет дни ми дай и ако не ти доведа дъщерята, отсечи ми главата!

— Давам ти колкото искаш! Но не мисли, че ще избягаш! Ще те намеря, където и да си!

Тъжен и печален излязъл Аля ад-Дин от султанския диван, а жителите на града се зарадвали на спасението му…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Аля ад-Дин излязъл от града загубил надежда, като си повтарял: „Не знам какво се е случило! Къде ще намеря двореца?“ Вървял през равнината без посока, после спрял край една река. Искал да се хвърли в нея и да се удави, но после оставил делата си в ръцете на Аллах. Седнал на брега, замислил се, закършил ръце от великата мъка и както ги кършел, потъркал пръстена на ръката си. Изскочил пред него робът на пръстена и викнал:

— На твоите услуги! Искай каквото щеш!

Зарадвал се Аля ад-Дин и рекъл:

— О, роб на пръстена! Искам да ми донесеш двореца и моята жена госпожа Будур!

— Господарю! — отговорил джинът. — Ти искаш от мене неща, които не мога да направя, защото те засягат само роба на лампата!

— Щом не можеш това, вземи ме и ме отнеси в този дворец!

— Слушам и се подчинявам! — отвърнал робът и начаса отнесъл момъка в двореца, който се намирал във вътрешността на Магриб.

Вече се мръквало. Зарадвал се Аля ад-Дин, като видял дома си, и се замислил как да си върне жена си Бадр Будур. Сложил глава на земята и заспал, защото вече пет-шест дни не бил спал. Когато дошло светлото утро, той станал, отишъл при потока, който течал наблизо, измил лицето си, произнесъл утринната си молитва и седнал под прозореца на Будур.

А тя постоянно плачела и не спяла по цели нощи от мъка по разлъката с мъжа си и баща си и от лошото отношение на мръсния магрибинец към нея. При нея влязла една неволница, за да я преоблече, Аллах предопределил тя да погледне през прозореца и да види Аля ад-Дин.

— Господарке, господарке! — викнала тя. — Ела и виж — господарят е под прозорците на двореца!

Скочила Будур, отворила прозореца. Аля ад-Дин вдигнал поглед и я видял. Двамата едва не хвръкнали от радост и царкинята рекла:

— Влез през тайната вратичка — онзи проклетник сега не е тук!

Неволницата отворила тайната вратичка, Будур излязла да посрещне мъжа си, двамата се прегърнали и той запитал:

— Скъпа моя, оставих в стаята си стара медна лампа! Виждала ли си я?

Въздъхнала Бадр Будур и отговорила:

— Скъпи мой, нали заради нея е всичко, което ни се случи! — и тя му разказала как била сменила старата лампа за нова, и продължила: — А след миг ние се оказахме тук. Магрибинецът ми каза, че е пренесъл двореца със силата на тази лампа! Сега, скъпи, ние сме в земите на Магриб!

— Кажи ми какво иска от тебе този проклетник! — помолил я Аля ад-Дин.

— Всеки ден той се появява по веднъж! — отговорила тя. — Съблазнява ме, иска да спя с него и да те сменя с него! Казва ми, че баща ми, султанът, ти е отсякъл главата! Каза ми още, че си бил бедняк, син на бедняк, че той бил причина за цялото ти богатство!

— А ти не знаеш ли той къде крие лампата?

— Постоянно я носи със себе си и не се разделя с нея! Понякога я вади от пазвата си и ми я показва!

Зарадвал се Аля ад-Дин и възкликнал:

— Сега ще си тръгна! Нареди на някоя от неволниците да стои до тайната портичка, за да ми отвори, когато похлопам! Ще измисля някаква хитрост против този проклетник!

Излязъл от двореца и тръгнал из равнината, видял един фелах и му казал:

— Чичо, вземи дрехата ми и ми дай твоята!

Сменили си дрехите. После купил за два дирхама омайно биле и се върнал при двореца. Неволницата му отворила, той влязъл при жена си и й рекъл:

— Искам да се покажеш пред този проклетник дружелюбна и приветлива. Засмей се и му кажи: „Ела тая нощ да вечеряме! Докога ще тъгувам сама?“ Кажи му, че искаш да си пийнеш с него! Давай му чаша след чаша, а когато изпие няколко чаши, пусни в последната това омайно биле, упой го и ме извикай!

Аля ад-Дин излязъл, а Бадр Будур извикала слугинята си, преоблякла се, украсила се, напръскала се с благовония. Магрибинецът влязъл внезапно, зарадвал й се, развеселил се, особено когато го посрещнала с весело и радостно лице. Хванала го тя за ръка, сложила го до себе си и рекла:

— Скъпи, ако искаш, ела довечера да вечеряме заедно! Докога ще тъгуваме? Изгубих надежда отново да видя Аля ад-Дин и баща си и искам ти да ми ги замениш! Никого другиго си нямам вече освен тебе! Ще ми се да донесеш и малко винце! Нека то бъде вкусно, прекрасно вино, от твоята родина! И аз имам тук вина, но ми се ще да изпробвам вашите!

Магрибинецът усетил знаците на любовта у нея, много се зарадвал и възкликнал:

— Хубавице, ще купя каквото поискаш!

А госпожа Будур, за да го измами още повече, се възпротивила:

— Че защо ще ходиш сам? Прати някой от робите си!

— Кълна се в очите ти! — възкликнал магрибинецът. — Никой освен мен не може да избере вино, достойно за тебе!

Той купил прекрасно вино, което и мечка може да събори, и се върнал при нея. Неволниците подредили трапезата и сложили вечерята. Двамата започнали да ядат и пият, неволниците им наливали, те пили дотогава, докато виното не завъртяло главата на магрибинеца. Тогава царкинята му рекла:

— Скъпи мой, в нашата страна има обичай! В края на вечерята любимата налива чаша вино на любимия си и тя е последна!

Тя напълнила чашата, пуснала в нея билето и му я подала. Магрибинецът с огромна радост я изпил до дъно, а после се заклатил и паднал с лице към земята като убит. Неволницата бързо викнала Аля ад-Дин и му отворила вратата. Той видял, че мароканецът лежи като мъртъв. Измъкнал меча и му отсякъл главата, после се обърнал към госпожа Будур:

— Излез от тук заедно с неволниците и ме остави сам!

Когато те излезли и затворили вратата след себе си, Аля ад-Дин измъкнал лампата от пазвата на магрибинеца и я потъркал…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че духът от лампата се появил пред Аля ад-Дин и му казал:

— Искай каквото щеш!

— Искам да върнеш този дворец, където си беше! — разпоредил се той.

Маридът само за минута върнал двореца на старото му място. Те седнали на трапезата, яли, пили и се веселили, докато не дошло време за спане. Тогава двамата легнали в постелята, дълго се любили и заспали призори.

А султанът през цялото време плачел от мъка по дъщеря си, защото тя му била едничка, всяка сутрин гледал през прозорците и си мислел: „Ами ако?… Може би!…“ И през онова утро той станал както обикновено, погледнал навън и видял пред себе си сграда. Помислил, че погледът му се е замъглил, затъркал очите си, все гледал ли, гледал, докато се убедил, че това е дворецът на Аля ад-Дин. Яхнал коня си и се втурнал нататък. А Аля ад-Дин излязъл, посрещнал султана и го въвел при дъщеря му. Тя посрещнала баща си. Прегърнал я султанът, разплакал се, заплакала и тя, после те седнали, тя му разказала всичко, което й се било случило, и накрая рекла:

— Кълна се в живота ти, татко, че душата ми се върна едва вчера, когато зърнах възлюбления си Аля ад-Дин. Когато мъжът ми погуби магрибинеца, той каза да излезем — и аз не знам как върна двореца на старото му място!

— О, цар на времената! — рекъл Аля ад-Дин. — Аз нищо не направих, а само пъхнах ръка в пазухата на този мароканец, измъкнах от там лампата и наредих на нейния роб да ни върне в нашата страна! Ела и го виж убит в съседната стая!

Надигнал се царят, влязъл в другата стая, видял там проклетия маг и се разпоредил да се разсече тялото му на части и да бъде изгорено. После прегърнал Аля ад-Дин и рекъл:

— Прости ми, чедо, за това, което направих с тебе! Ама нали Будур ми е единствена дъщеря!

— Ти не направи срещу мене нищо, царю честити! — казал Аля ад-Дин.

Султанът наредил да се вдигне голямо тържество по случай откриването на дъщеря му, а тялото на магрибинеца изгорили и прахът му бил разпръснат по вятъра…

Разправят също обаче, че проклетият маг имал брат, също много злобен и още по-умел магьосник и вълшебник! Той започнал да гадае на пясък, за да узнае какво е станало с брат му. Видял, че е умрял, наскърбил се, погадал на пясъка отново да види от какво и къде е умрял. Узнал, че пепелта му е пръсната из китайските земи и че го е убил момък на име Аля ад-Дин. Когато разчел всичко това, той скочил на крака и не спрял, докато не стигнал до страната Китай. Влязъл в столицата на Аля ад-Дин, заселил се в един хан и започнал да измисля хитрост, с която да погуби убиеца на брат си.

Слязъл в града и стигнал до един мегдан, където хората играели шах. Там ги чул да говорят за някаква старица на име Фатима. Тя била благочестива, живеела в пустинята, идвала в града само два пъти на седмица и хората я възхвалявали и почитали. Братът на магрибинеца рекъл на човека, който говорел за нея:

— Човече, чух, че говорите за чудесата на жена на име Фатима! Къде е тя, къде живее? Аз съм чужденец, попаднах в беда и искам да отида при нея, за да я помоля да се помоли за мене!

Човекът го извел от града и му показал отдалече жилището на Фатима — а тази отшелница живеела в пещера на върха на планината. Магрибинецът му поблагодарил, изчакал да мине първата третина на нощта и Фатима да си легне, влязъл и видял, че тя лежи по гръб върху парче от стара рогозка. Хванал я за главата, измъкнал камата и я опрял в гърлото й. Фатима едва не умряла от болка и страх.

— Ако викнеш, ще те убия! — викнал й той. — Прави това, което искам! — заклел се, че косъм няма да падне от главата й, ако тя го слуша и изпълнява заръките му, после й наредил: — Дай ми дрехите си и вземи моите! — тя му дала парцалите си, кърпата за глава и покривалото за лицето, а той продължил: — Не е достатъчно! Трябва да ме намажеш с нещо и лицето ми да стане като твоето!

Фатима измъкнала от дъното на пещерата гърне, в което имало малко зехтин, взела капка и намазала с нея лицето му така, че то придобило цвета на нейното. Облякла го в своите дрехи, вързала му кърпата на главата, дала му тоягата си, окачила на шията му броеницата си, научила го как да ходи, после му подала парче от огледало и рекла:

— Виж сега лицето си! По нищо не се отличава от моето!

Погледнал се мароканецът и видял, че наистина е заприличал на Фатима. Тогава измъкнал камата, заклал старицата и я заровил в склона на планината. Поизчакал да се съмне, спуснал се в града, хората се насъбрали около него и започнали да молят благословията му, като не се съмнявали, че сред тях е Фатима. Всичко това ставало под прозорците на Бадр Будур. Запитала тя неволниците какво е станало, а те отговорили:

— Госпожо, благочестивата Фатима днес е слязла в града и хората са се събрали около нея да молят за благословията й!

Тогава царкинята се обърнала към евнуха и му рекла:

— Иди и ни доведи Фатима, за да получим и ние благословията й! Много съм чувала за чудесата й и искам да я видя!

Отишъл евнухът и й довел магрибинеца, преоблечен в дрехите на Фатима. Той влязъл при нея, тя го посрещнала с най-голямо уважение и рекла:

— О, госпожо Фатима, искам да поостанеш! Ти ще ми дадеш благословията си, а аз ще споделя с теб достойнствата си!

Това било онова, което мароканецът най-много желаел, и той й рекъл:

— Господарке, аз съм бедна жена, живея в пустинята и не ми отива в царски дворци да живея…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ТРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царкиня Бадр Будур настояла пред преоблечения магрибинец:

— О, Фатима, не отказвай на молбата ми! Ще те отведа в отделна стая и там ти ще се молиш на всевеликия Аллах!

— Щом такова е желанието ти, няма да ти се противопоставя! — рекъл магрибинецът. — Но няма да ям и да пия с вас, а ще се храня, ще пия и ще се моля в стаята си!

Проклетникът казал това, защото се боял какво ще стане с него, ако махне покривалото от лицето си и забележат брадата му.

— Добре, Фатима! — съгласила се царкинята. — Ще направим, каквото искаш! Хванала магрибинеца за ръка, въвела го в покоите си и му показала известната ни стая с решетките, изцяло изработена от скъпоценни камъни.

— Как ти се вижда дворецът ми, Фатима? — запитала тя.

— За бога, по-красив не може да бъде! — отговорил преоблеченият магрибинец. — Но уви, в него не достига само една вещ! Това е голямото яйце на птицата Рух, за да го закачиш под купола! Тази птица, господарке, е много голяма, тя може цяла камила да понесе в ноктите си и живее само в планината Каф! Майсторът, който е построил и издигнал този дворец, може да ти донесе и яйцето на птицата Рух!

Привечер Аля ад-Дин се върнал и влязъл при жена си, поздравил я, целунал я и забелязал, че не се държи както обикновено.

— Защо си така загрижена? — запитал той.

— Мислех, че дворецът ми е съвършен, а се оказва, че в него липсва яйце на птицата Рух! — отговорила тя.

— И само това ли те натъжава? — възкликнал Аля ад-Дин. — Скъпа, ще ти донеса яйцето на птицата Рух по-бързо, отколкото си мислиш! Бъди спокойна! — отишъл начаса в стаята си, взел лампата, потъркал я, джинът се появил пред него и той му наредил: — Искам да ми донесеш яйце от птицата Рух, за да го закача в кубето над покоите на жена си!

Разгневил се джинът и му викнал:

— Неблагодарнико! Не ти ли стига, че аз и всички джинове, роби на лампата, ти служат най-усърдно! Ако знаех, че ще ме помолиш такова нещо, така щях да духна към тебе и жена ти, че щяхте да се окажете между земята и небесата, и щях да се постарая да ви погубя! Но не в тебе е причината, а в онзи проклетник, брата на магрибинеца, който е в двореца ти и се преструва, че е отшелничката Фатима! Той уби Фатима и облече дрехите й, за да погуби тебе и да отмъсти за брат си!

И джинът изчезнал. Объркал се Аля ад-Дин, скочил и отишъл при жена си. Престорил се, че го боли глава, а тя му рекла:

— У нас е благочестивата Фатима! Ще я доведа, тя ще докосне главата ти с ръка и ще ти мине!

Отишла тя, довела магрибинеца, Аля ад-Дин го поздравил и му рекъл:

— Благочестива Фатима, боли ме глава, а твоите ръце могат да лекуват всяка болка!

Магрибинецът бил скрил под дрехата си кама, която и камък може да разреже като сирене. Той пристъпил към Аля ад-Дин, направил жест, че уж иска да сложи ръка на главата му, а в действителност искал да го изненада и да го убие с камата. Но Аля ад-Дин следял движенията му и когато онзи се протегнал да го мушне, сам измъкнал своята кама и го пробол. Магрибинецът паднал мъртъв, а Будур се развикала:

— Как можа да убиеш благочестивата Фатима, която твори чудеса!

— Аз убих не Фатима, а нейния убиец! — отговорил Аля ад-Дин. — Това е братът на мага магрибинец, който е дошъл, за да отмъсти за брат си! Той те е подучил да искаш от мене яйцето на Рух, с което да последва и моята, и твоята гибел! Махни покривалото от лицето му и виж: благочестивата Фатима ли е това или магрибинецът!

Будур махнала покривалото и видяла пред себе си мъж, чието лице било брадясало, и възкликнала:

— Скъпи мой, на два пъти аз те изправях пред гибел!

— Това не е беда, скъпа! Хвала на Аллаха, който ни избави от злото на тези двама магрибинци! — рекъл Аля ад-Дин.

По това време при тях дошъл султанът. Те му разказали за всичко, което им се било случило. Султанът наредил да изгорят магрибинеца, както направили с брат му, и да пръснат пепелта му по вятъра. А Аля ад-Дин живял с жена си Бадр Будур в радост и щастие, докато и при тях не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близкия откъсва…

[1] Петък е почивен ден в ислямския свят — бел.прев. ↑

Приказка за търговеца Масрур и възлюблената му Зейн ал-Мауасиф

Разправят също, царю честити, че в далечни времена, които вече никой не помни, живял търговец на име Масрур. Бил един от най-личните хора на времето си, имал много пари и висок сан. Обичал да се разхожда из градините и полята и да се заглежда в хубавите жени.

Една вечер видял насън, че се намира в много хубава градина и в нея има четири птици. Едната била гълъбица, бяла като излъскано сребро. Харесала му тази гълъбица, но над него се спуснала голяма хищна птица, която я грабнала от ръката му. Изплашил се Масрур, стреснал се, до сутринта търкал зачервените си очи, а когато се съмнало, си помислил: „Я да отида при някой, който да ми разтълкува този сън“. Речено-сторено, така и направил…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Масрур тръгнал да търси някой да му разтълкува съня. Не намерил никого и решил да се върне у дома. Дошло му на ум да надзърне на връщане в дома на един търговец, който бил голям богаташ. Тогава до слуха му достигнало гласче нежно, излитащо от сърце тъжно, което редяло следната песен:

Ветрецът свеж ме лъхна и следата

остави в мен болезнен аромата

                на своя дъх… За миг поспря, прошепна:

                „Сълза пониква, щом душа се сепне!“

О, ветре, нежен, ти кажи, за бога,

как да изчезне тихата тревога,

                със млад сръндак кога ще слея устни

                така, че никога да го не пусна?…

Масрур надникнал през портата и видял хубава градина. В дъното била опъната червена шатра от коприна, обшита с бисери и скъпоценни камъни, под сянката й — четири девойки. Едната била минала четиринайсетте, но още не била достигнала петнайсетте, имала лице на кръгла месечина, с очи — черна лъскава коприна, вежди по средата събрани, устица — пръстенът на Сулейман, зъби — бисери, хубост, която грабва умовете, стройна снага под дрехата просветва. Масрур влязъл в градината и спрял пред шатрата. Девойката вдигнала поглед към него. Той я поздравил, тя му отговорила, а гласът й бил от нежен по-нежен. Оглеждал я той, съзерцавал я, изгубил ума и дума, сърцето му престанало да бие. После погледнал самата градина — навсякъде цъфтели жасмини, момина сълза, рози, портокали и всичко, което има благоухание. Дърветата били натежали с плодове, в клоните пеели безброй птици, гълъби и гургулици, славеи и кеклици, всяка омайвала с гласа си, но гласът на девойката омайвал самите тях.

— Човече! — заговорила девойката. — Кой те доведе в този дом — нито е твой, нито на твои съседи, нито на бащини ти съседи, а си влязъл без позволението на стопанина му!

— Господарке — отговорил той. — Видях тази градина, привлякоха ме пищната й зеленина, ароматът на цветята й и песента на птиците й! Влязох да я видя и ще си продължа пътя!

— Добре си дошъл тогава! — рекла тя.

Търговецът Масрур се загледал в рядката й прелест, замаял се, объркали го и красотата на градината, и песента на птиците, той се смутил и заредил следните стихове:

От прелести събрана е луната

от бога, вятъра и от душата,

                от мъката, от розата бодлива,

                която чезне в аромати дивни

на пищната градина, и наднича

през вейките, и чува как притичват

                и пеят, и лудуват пойни птици —

там гълъб се надпява с гургулица,

                а славей подлудява с тъжна песен —

за тези трели и светът е тесен!

                Душата ми се люшка и вълнува —

                пиян ли съм, или пък сън сънувам?

Девойката, която се казвала Зейн ал-Мауасиф, го слушала и Масрур усещал, че погледът й го кара да потръпва. Когато свършил, тя му отговорила със следните стихове:

Не се надявай да получиш, което тъй желаеш!

Желанията пресечи — те приближават края!

Молитвите си зарови във гроб дълбок в земята —

        обикнал си не мене ти, а моето богатство!

        Все пак душата ми лудува за обич зажадняла,

но тъй ме плашат твойте думи, които ме забяват!

Масрур замълчал, а наум си рекъл: „Търпението беля не носи!“ Така стояли до мръкване. Опънали трапеза, а на нея — всякакви гозби от пъдпъдъци, пилета, гълъби и телешко. Яли, що яли — наситили се. Донесли ибрици, измили ръцете си. Тя наредила да донесат свещниците с камфоровите свещи. Когато ги донесли, рекла:

— За бога, тази вечер нещо съм притеснена!

— Аллах да отпусне сърцето ти! — възкликнал Масрур. — Нека мъката ти да изчезне!

— Ей, Масрур! — рекла тя. — Аз зная да играя шах, а ти?

— Знам! — отговорил той.

Отворила тя пред него шахматна дъска — била от абанос, инкрустирана със слонова кост, первазите й били от чисто злато, а фигурите — от бисери и якути…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Масрур погледнал шаха и се смутил от красотата му, а Зейн ал-Мауасиф се обърнала към него:

— С кои фигури ще играеш — с червените или с белите?

— Господарке на хубостта! — рекъл Масрур. — Вземи ти червените, че са по-хубави и по ти отиват, а на мене остави белите!

— Съгласна съм! — рекла тя, взела червените, наредила ги срещу белите и фигурите тръгнали през полетата.

Масрур гледал краищата на пръстите й — те били бели като бяло тесто, чудил се на красотата им, на нежността в движенията им. Тя го погледнала и рекла:

— Ей, Масрур не се чуди, не се май, успокой се и играй!

— Как да се успокоя, хубавице! — отговорил той. — Ти луната затъмняваш, но на влюбен душата не успокояваш!

И докато говорел, тя рекла:

— Шах!… И — мат! — така Зейн ал-Мауасиф го победила, но и разбрала, че той е влюбен в нея до полуда. Тогава му рекла: — Ще играя с тебе, Масрур, но ти трябва да ми покажеш, че поне малко разбираш от тази игра! И ми се закълни, и аз ще ти се закълна, че никога един от нас няма да измами другия! — двамата се заклели един на друг и тя рекла: — Хайде, Масрур! Ако те бия — ще ми платиш сто динара, а ако ме биеш — нищо няма да ти дам!

Той си помислил, че може да я победи, но рекъл:

— Виждам, господарке, че в тази игра си по-добра от мене!

— Е, благодаря ти за тези думи! — рекла тя.

Отново двамата заиграли, пешките се занадпреварвали, офицерите тръгнали в диагонали и ги заобикаляли, топовете тях пък спирали, конете напред заподскачали. Зейн ал-Мауасиф имала на главата си диадема от синя коприна, тя я отметнала, косата й се пръснала на раменете, тя запретнала ръкави до лакът и ръцете й били сякаш излети от светлина. Взела някаква червена фигура и рекла:

— Внимавай де!

Объркал се Масрур, не виждал фигурите, а само нейната хубост, смущавал се и хванал една от червените фигури.

— Ей, Масрур! — викнала му тя. — Я ела на себе си! Червените са моите, белите са твоите!

— Абе който и да те види, не може да не изгуби ума си! — възкликнал Масрур.

Тя му дала червените си фигури, заиграла с белите, но и с тях го победила. Играта продължавала, тя все го побеждавала и всеки път той й плащал по сто динара. Вече се съмнало, а не бил победил нито веднъж. Неочаквано се изправил и тя го запитала:

— Какво искаш, Масрур?

— Ще отида вкъщи! — отговорил той. — Ще си донеса парите, пък дано си постигна мечтите!

— Прави каквото щеш! — рекла тя. — Щом не искаш да спреш…

Масрур донесъл всички пари, които му били останали. Отново заиграли, а тя все го биела, а той не могъл да надделее нито веднъж. Играта продължила три дни и тя прибрала накрая всичките му пари и го запитала:

— Искаш ли още нещо, Масрур?

— Искам да играя за моя дюкян за благовония! — отговорил той. — Той струва петстотин динара!

— Аха, точно колкото за пет игри!

Пак заиграли — и тя пак победила. После Масрур заложил своите неволници, нивите си, градините си, къщите си — и тя му взела всичко, което притежавал.

— Остана ли ти още нещо за залагане? — запитала го тя.

— За бога, нямам вече нищо! — възкликнал той.

— Слушай, Масрур, което започва с добро, не може да завърши със зло! Но щом се оплакваш — взимай си имането и си върви! Аз ще намеря сили да те изтръгна от сърцето си!

— За бога, не бива да съдиш така! — възкликнал Масрур. — Пък ако искаш душата ми, няма да спечелиш много, защото тя и така обича само тебе!

— Добре! — рекла тя. — Щом е така, доведи кадията и свидетелите и припиши на мое име всичко, което притежаваш — и пари, и имоти!

— Дадено! — викнал Масрур, отишъл при кадията и свидетелите и ги довел при нея.

— Пиши — рекла тя, — че имотите на Масрур заедно с наложниците и с всичко, което притежава, стават собственост на Зейн ал-Мауасиф на такава и такава цена!

Написал всичко кадията, разписали се свидетелите отдолу и Зейн ал-Мауасиф взела хартията в ръка…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че така всичко, което притежавал Масрур, станало собственост на Зейн ал-Мауасиф. Тогава тя се обърнала към него:

— Е, Масрур, сега вече можеш да си ходиш, откъдето си дошъл!

А неволницата й Хабуб го изгледала и рекла:

— Пък сега и да съчиниш някоя песничка за шахмата!

И Масрур занареждал следните стихове:

Ти беше с мене, време, и изтече!

                Благодаря ти! Аз в игра загубих

заради поглед на девойка нежна

                със красота невиждана, нечута!

Стрели студени този взор изсипа,

                като войска могъща се изляха

червени, бели, конници и свита…

                В началото отправи ми заплаха,

а после ме остави да погина

                на нощите смолисти в тъмнината…

И белите дори не ме спасиха!

                И сълзите се лееха… Крещях аз,

на всички топове и офицери,

                предавах се… И пак ги пренареждах…

Тя избора ми даде… Не намерих

                аз сили за победа… И навеждах

глава пред бялата съдба разбита.

                Червените във пръстите й нежни

събаряха отбраната прикрита

                и рухваше като вълна безбрежна…

О, огън във сърцето, скръб и мъка!

                Как да полегна до това момиче!

Сърцето ми гори… Но не оплаквам

                имоти и пари… Аз поглед искам!

Съдбата обичта не притъпява,

                обърквам се, обхваща ме уплаха…

„Защо си изумен?“ — ме питаш… Казвам,

че виното пиян не отрезвява…

                В забрава мисли заковах в снагата,

те тъй тежат… Те сякаш са от камък…

                Желае да я присвои душата

в прегръдките без страх и с много пламък!

                Сърцето ми желае да се слее

със нейното — дори да дойде краят!

                Ще се роди ли този миг лелеян,

или в море от мъка ще се давя?

                Сърцето ми не мисли за имоти

скръбта към тъжната съдба го води!…

Зейн ал-Мауасиф се учудила на красноречието му в тази песен и рекла:

— Откажи се от тези лудости, Масрур, и кротко си върви по пътя! Спечелих имота ти на шах, а ти не постигна своето!

— Господарке! — рекъл й Масрур. — Поискай от мен каквото щеш, и ще го имаш! Ще го донеса начаса и ще го сложа пред нозете ти!

— Ама нали никакви пари не ти останаха, Масрур?

— Това не е краят на надеждите ми! Аз ако нямам — има други мъже, които ще ми помогнат!

— Искам от тебе четири меха със суров мускус, четири оки с благовония, четири ратла с амбра, четири хиляди динара, четиристотин отрязъка от везана царска коприна! Донесеш ли ми всичко това — ще полегна с тебе!

— О, затъмняваща луната, че от това по-лесно няма! — отвърнал Масрур и тръгнал да търси каквото му била поръчала.

Зейн ал-Мауасиф изпратила подире му неволницата си Хабуб, за да види тя колко струва той пред хората, с които се хвали. Но както си вървял, нещо го подтикнало да се обърне. Видял Хабуб зад себе си, спрял се тя да го настигне и я запитал:

— Ти накъде си тръгнала, Хабуб?

— Господарката ме прати подире ти за това и това… — отговорила тя и му казала какво й била заръчала Зейн ал-Мауасиф.

— За бога, Хабуб! — възкликнал той. — Та аз вече наистина си нямам нищичко! Но малко ли обещания остават неизпълнени, а любовта остава задълго!

— Слушай, Масрур, успокой се! — рекла тя. — За бога, дано аз помогна вие да се съберете завинаги! — оставила го, върнала се бързо при господарката си и възкликнала: — За бога, господарке, това е мъж уважаван и почитан сред хората, всички слушат думата му!

— Човек не може да измами пред погледа на Аллаха! — рекла господарката й. — Този човек не срещна при нас добро сърце — ние прибрахме всичко, което той притежаваше! Ако не помогна за бъдещето му, взаимните ни чувства ще бъдат погребани!

— Господарке! — рекла Хабуб. — Ти взе парите му, но нима от това се чувстваш по-добре? Имаш само мене и неволницата Сукуб! Мисля, че ще е добре да ни пратиш да го викнем, после да бъдеш нежна към него! Направи го — пък каквото било писано!

Зейн ал-Мауасиф поискала дивит и перо и написала следните стихове:

Ела, Масрур, и нищо не търси —

сред подлеци с пари не се мърси!

                Ела, преди да е дошла нощта!

                Пияна бях, но върна се умът!

И колкото имоти си ми дал,

ще ти ги върна даже с двоен дял!

                Ти беше кротък, смел и търпелив,

                по бузи огън пламваше свенлив!

Побързай, мили, и не се бави,

търпението си възнагради!

                Пък близките дано не разберат,

                че с мъж любим полегнах първи път!…

Сгънала писмото, дала го на Хабуб, тя се затичала към Масрур и го намерила да реди думите на поета:

Зефирът лек душата ми разкъсва,

от нея се страдание разпръсва,

                сълзи се сипят… И не ще успея

                да стигна сънищата и мечтите!

Неверен идол от върха ме смъкна

                и тази песен ми не стопля дните,

а само нови скърби текват, пръкват…

                Тъй дълги пак са нощните предели —

                скръбта в сърцето пак боде, боде ли…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хабуб чула песента на Масрур и почукала. Станал той и й отворил, тя влязла, подала му писмото и рекла:

— Господарю! В това писмо има нещо, което плаче за отговор, пък ти си умен човек — ще отговориш!

И Масрур заредил следните стихове:

Писмо дойде — и то ме тъй зарадва!

          Разбрах все пак — надеждата се стресна!

В ръка поех го, мъката удавих —

          на обич бисерът във него блесна!

Прочел го той и написал отговор. Дал го на Хабуб, тя го взела и го занесла на Зейн ал-Мауасиф. Започнала да описва прелестите на Масрур, да възхвалява благородството му — с една дума, станала негова съобщница.

— Слушай, Хабуб! — рекла Зейн ал-Мауасиф. — А не закъснява ли той да се върне пак при нас?

— Успокой се, скоро ще дойде! — отвърнала й Хабуб.

И още не била изрекла думите си, когато Масрур почукал на портата. Отворила му Хабуб, въвела го при господарката си, сложила го да седне до нея. Тя се понаместила до него и рекла на Хабуб:

— Донеси ми най-хубавата дреха!

Скокнала Хабуб, донесла на Масрур позлатена дреха. Зейн ал-Мауасиф я разтворила пред него, после я метнала на гърба му. Сетне Хабуб разгърнала и пред господарката си една прекрасна дреха, поставила на главата й диадема със свежи бисери, завързала над нея копринена лента, обшита с бисери, якути и изумруди, оправила къдриците около слепоочията така, че да са над лентата, втъкнала във всяка къдрица по един червен рубин в рамка от излъскано злато, подредила косите й, черни като тъмна нощ, окадила с кандило, пълно с аромат на мускус и амбра, и накрая рекла:

— Аллах да те пази от зло око, господарке!

Зейн ал-Мауасиф се изправила, застъпвала наперено, завъртяла се, а неволницата й заредила следния красноречив стих:

Тополата със своя стан пред нея се срамува

   и кой я види, той забравя това дърво тъй чудно

прекрасно… В черните коси луната се загубва,

   тя като слънце я погубва, когато твари буди…

Благословен е онзи, който се дави в хубост чудна,

   тя жива е, ала пък той самин си се погубва…

Благодарила й Зейн ал-Мауасиф, обърнала се към Масрур, а той скочил на крака и възкликнал:

— Сърцето ми не сбърка! Не е обикновена мома тя, а райска невеста — хурия!

Поканила го девойката на трапезата. Хапнали, пийнали, веселили се, попели. Вдигнали трапезата с ястията, донесли трапезата с вината, чашите се завъртели, душите им залудели.

— Слушай, Масрур! — рекла тя. — Всеки, чието тяло е облагородено с нашите благовония, който е вкусил от нашия хляб и нашата сол, той е вече един от нас! Аз ще ти върна имотите и всичко, което взех!

— Господарке! — възразил Масрур. — Грешиш! Дал съм ти клетва и ако я наруша, ще изляза от тук и ще стана мюсюлманин!

— Масрур — рекла Зейн ал-Мауасиф, — дойде време да се доближим един до друг и да станем едно цяло! Но за да е обичта ни наистина възвишена, съчини поема, чието съдържание да ни възхити безпределно!

И Масрур заредил следната поема:

Тя ме плени… В сърцето пламна огън,

                  че среща идва и раздяла свършва…

Любов гореща гони ме… За бога,

                  така привлича ме снагата кръшна!

Извити като рог красиви вежди,

                  в очите черни гръм е всеки поглед!

Пред младостта й свежа се привеждам,

                  а пък сълзата за любов говори!

Намерих я в градина край реката,

                  лицето й луната затъмнява…

Със страх пред тази хубост непозната

                  аз спрях се, гледах, без да я задявам.

Тя заговори тихо и учтиво,

                  а думите й — бисер огърлица!

Аз пък реших, от страст обхванат дива,

                  да заговоря дръзко и открито!

„и толкова ли прост си?“ — тя запита.

                  "Защо обиждаш? — дръзко аз запитах. —

О, приеми ме — роб на обич — идвам,

                  о, залюби ме — утре брачен свитък

със тебе ще подпишем!"… Тя разбра ме

                  и рече: „Боже, всемогъщ създател,

обречена съм аз да съм еврейка,

                  но християнин ти защо ми прати?

Как мислиш да се съберем тогава?

                  Не може обич между двете вери!

Нали и двамата ще съжаляват,

                  че всеки ще е с вярата — неверник!

Но любовта и верите надвива,

                  и богът ти, и моят са презрени!

В Христос кълнеш се — тайната да скрие,

                  и правиш го с дълбоко убеждение!

Аз с вярата на Тората кълна се

                  във отговор на клетвата за верност!“

Запитах я за името. Тя каза:

                  "Зейн ал-Мауасиф — непристъпна крепост!"

„Съдба до смърт, Зейн ал-Мауасиф, скъпа,

                  душата ми от обич се разкъсва!

Аз зърнах под воала красотата

                  и в чувства страстни като в гроб потънах.

Сега остава тайно да оплаквам

                  съдбата си!“ Тя нежно се усмихна,

сърцето със душата ми разбра я,

                  ръка протегна и от сън ме вдигна,

и вятърът донесе аромата

                  на пръстите й в мускус натопени,

той ме окъпа, без да търси плата,

                  и като вино влезе в празни вени.

И като клона кичест на топола

                  тя се наведе… Здраво хванах клона

и двамата се сливахме на воля

                  в целувки сладки, дълги, неуморни…

Тъй хубав е светът пред всеки влюбен,

                  поставил се с любов под твойта воля!…

Но утрото дойде и лъч учуден

                  надникна и се дръпна… С мъка, болен

сбогувам се… И виждам пак сълзата

                  в очите й превръща се на ручей…

Бях в рая… Помня клетвата позната…

                  И тази нощ… И страстите безумни…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Зейн ал-Мауасиф плеснала с ръце и възкликнала:

— Масрур, няма по-добър мъж от тебе! Нека погинат всичките ти врагове!

Влязла в покоите си и го викнала при себе си. Последвал я той, прегърнал я, притиснал я към себе си, целунал я и накрая получил онова, което си мислел, че никога няма да стане. Щастлив бил от този дар и от огромната сладост. А после тя му рекла:

— Масрур, за тебе по мене вече няма нищо забранено, а у мене остана нещо от тебе! Сега вече сме възлюблени! — тя му върнала всичко, което била взела от него, и запитала: — Масрур, а ти имаш ли градина да дойда в нея и да се срещнем пак там?

— Да, имам градина и няма друга като нея! — отговорил той.

Прибрал се у дома, наредил на неволниците си да приготвят много гозби, да подредят голяма и богата трапеза като за най-видни гости, а после пратил да поканят Зейн ал-Мауасиф. Дошла тя с двете си неволници, яли двамата, пили и се веселили, въртяла се чашата помежду им, отпуснали се душите им и се любили до безкрайност.

— Масрур! — рекла тя. — Измислих нежна песен и искам да ти я изпея с уд!

Взела уда в ръка, настроила струните, дръпнала ги, зазвучала нежна мелодия и тя запяла:

Потъвам в трепет с тези звуци нежни…

Зората ни очисти в нова свежест…

                Разкри се чиста, влюбена душата,

                страстта прикри срама ни пред зората!

Пиянството чертите освежава,

                те като слънце след луна изгряват,

а вечерта ни носи нова радост —

                тя сивотата мъртва затъмнява…

Свършила песента си и рекла:

— Изпей ми сега, Масрур, някоя от твоите песни, докато си хапваме от сладките плодове!

И той изпял следния куплет:

Луната върти се над нашата радост,

                в градината удът въздишки извлича,

звездите ни гледат — и буйната младост

                на изящните вейки към теб ме привлича…

— Щом толкова цениш нашата любов, изпей ни песен за онова, което се случи между нас! — рекла тя.

И Масрур заредил следната поема:

Поспри и разказа послушай

за любовта ми как се случи!

        Как ме обсипа със стрели,

        как нежен взор ме покори,

как омагьоса ме страстта

и не помогна хитростта,

        как като огън буен лумна —

        пред меча остър паднах шумно!

В красива зърнах я градина

и поздравих я, като минах.

        На поздрава ми отговори —

        снагата кръшна стан разтвори.

„Ти как се казваш?“ — питах аз

пред красотата и в захлас.

        „Зейн ал-Мауасиф!“ — отговори.

        Помислих — името безспорно

        на красотата отговори!

И в миг страстта се разбушува —

мъж като мене колко струва!

        Тя рече: „Нещо ми шепти,

        че скришом ме желаеш ти!

Затуй пари ти наброи ми —

и повече от туй, що имам!

        От тебе дрехи искам скъпи —

        в коприни цял живот да стъпвам!

И мускус — четвърт дай кантар,

той за нощта ни ще е дар!

        Ахати, бисери, рубини —

        да им се чуди, който мине,

платина, злато и брилянти

да бляскат в нощите омайни!“

        Аз проявих безкрай търпение

        и съчетах го с много рвение.

Тя ме покани в свойта стая —

получих всичко най-накрая!

        Ако ме някой укори,

        ще кажа аз: Човече, спри!

Виж й косите — като нощ,

виж погледа й — остър нож,

        на бузи розата цъфти,

        в очите пламък чист пламти,

клепачът й е като меч,

от там наднича смел стрелец,

        устата лъха с аромат

        на старо вино и мускат,

във нея — бяла огърлица

от бисери блестящи, чисти,

        а шията — като газела,

        източена и безпределна,

гърдите — мрамор сякаш бял,

на тях — зрънца от твърд метал,

        магия е снагата тънка,

        коремът — гънка подир гънка,

под него — сладост неизпита,

надежди там безброй са скрити,

        тя се разцепва и повдига —

        там царски трон щастлив се вдига!

Тя властно сякаш призовава

връз него тяло да изправя,

        между колони две прекрасни

        да се кача със лудост страстна!

Аз още нещо ще опиша —

ще слушат, без дори да дишат

        мъжете… Крайчец се подава —

        той амулет за страст остава,

между камилски устни свити

око червено там е скрито…

        И стигнеш ли до него там,

        обхванат в безпокоен плам,

ще те посрещне то горещо,

възрадвано от тази среща,

        ще се разтвори доброволно —

        напразно храброст търсиш волна!

Понякога пък те посреща

с брадата мека и гореща,

        тя не отблъсва, а те мами

        със удоволствия отбрани!

В Зейн ал-Мауасиф то така е —

и съвършено, и безкрайно!

        Дойдох при нея вечерта,

        получих пълна сладостта!

Нощта отхвърли си покрова —

ще чакам пак нощта ни нова!

        Най-хубавата беше нощ

        в живота ми, но като с нож

отсече я за миг зората…

Пак черен поглед искри мята…

        О, светлина на тез очи,

        ела ми пак — и замълчи!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Масрур завършил поемата си, а Зейн ал-Мауасиф се оживила и рекла:

— Хайде, Масрур, съмна се вече! Нека си запазим аромата от спомена и да не допуснем да се опозорим!

Изпратил я до дома й. После се върнал в дюкяна си, като си мислел за нея. Когато слънцето си спуснало на запад и осветило с червен цвят дюкяна му, той приготвил скъпоценен дар, занесъл й го и пак седнал до нея. Така в течение на няколко дни двамата си живели спокоен и благодатен живот.

Но ето че един ден тя получила писмо от мъжа си, че скоро щял да се завърне. „Аллах да не го запази! — помислила си тя. — Щом си дойде, бял ден вече няма да видим!“ И когато при нея дошъл Масрур и приседнал както обикновено да си поговорят, тя му рекла:

— Получих писмо от мъжа си, Масрур! Съобщава ми, че скоро щял да се върне от път!

— Не знам какво ще стане! — отговорил той. — Но ти ми разкажи за нравите на мъжа си! Знам, че си една от най-умните и най-хитри жени! Ти така можеш да мамиш, както никой мъж не би успял!

— Труден човек е той! — отговорила тя. — Много е ревнив към всички, които са в дома му! Но когато се върне от път, иди и купи от него някое и друго благовоние! Наминавай по-честичко към него, каквото и да каже — съгласявай се, пък току-виж сме го измамили!

Когато съпругът на Зейн ал-Мауасиф се върнал у дома, тя се престорила, че се радва. Той изгледал лицето й и забелязал, че е побледняло — а тя си била измила страните с шафран, за да започне с женските си хитрости. Запитал я как е, а тя му рекла:

— Докато те нямаше, сърцето ми мисли непрекъснато само за теб! Поне да имаше някой приятел или другар, който да стопля мъката в душата ми, нямаше толкова да ми бъде трудно! За бога, господарю, не тръгвай, без да ми оставиш някой другар, който да ми носи вести от тебе!

— За бога, съветът ти е благоразумен! — отговорил съпругът й. — Твоят живот е всичко за мене и ще бъде точно както ти го пожелаеш!

Изнесъл той това-онова за продан в дюкяна си, отворил го — ето го и Масрур! Влязъл, поздравил го, седнал до него, заговорил му с мили думи, после извадил кесия, изсипал я, затъркаляли се златните динари, бутнал ги той към него и рекъл:

— Дай ми благовония от няколко вида за тези динари, за да ги продавам в моя дюкян!

— Дадено! — отговорил съпругът и му дал каквото поискал.

Така започнал Масрур да наминава към него ден след ден, мъжът на Зейн ал-Мауасиф все повече го харесвал и веднъж казал:

— Търся човек, с когото заедно да въртим търговия!

— И аз търся човек, с когото заедно да въртим търговия! — възкликнал Масрур. — Баща ми бе търговец в Йемен, остави ми много пари, но се боя да не се стопят, ако не се въртят!

— Искаш ли да ми бъдеш съдружник и другар? Ще те науча как се прави алъш-вериш!

— С най-голямо удоволствие! — възкликнал Масрур.

Повел го със себе си търговецът, отвел го у дома си, оставил го да изчака в преддверието, влязъл при жена си и й рекъл:

— Намерих си другар и го поканих на гости! Покажи му най-доброто от гостоприемството си!

Зарадвала се Зейн ал-Мауасиф — разбрала, че става дума за Масрур. Подредила богата трапеза, приготвила най-хубави гозби, радвала се, че нещата ще се подредят. Когато Масрур влязъл в стаята, нейният съпруг й наредил:

— Излез пред него, поклони му се и му кажи: „Твоето идване ни направи щастливи!“

А Зейн ал-Мауасиф му се разгневила и викнала:

— Пращаш ме при непознат мъж, чужд човек! За бога, на парчета ме режи, но няма да отида!

— А защо се притесняваш от него? — запитал мъжът й. — Той е християнин, ние сме евреи — ставаме само приятели!

— Не ми се ще да се появявам пред чужд човек, когото нито съм виждала, нито съм чувала! — отсякла тя.

Мъжът дълго я убеждавал, докато накрая тя покрила лицето си, взела храната, влязла при Масрур и го поздравила, а той бил забил поглед в земята като засрамен. Хапнали си тримата до насита, вдигнали трапезата, заприказвали се. Зейн ал-Мауасиф седяла лице срещу лице с Масрур, тя го гледала и той я гледал.

Вечерта както обикновено жената сложила на мъжа си вечеря. А у дома си той имал птиче славейче. Щом сядал да се храни, то долитало, за да си хапне с него, и размахвало крилца над главата му. Но по време на отсъствието му това птиче вече било свикнало с Масрур. Сега него го нямало, там бил истинският му стопанин, то не го познало и не долетяло при него. Замислил се стопанинът какво ли се е случило с птичето му, докато той бил далеч.

А и Зейн ал-Мауасиф не спяла, през цялото време все за Масрур мислела. Така минала една нощ, две, та и три. На четвъртата той се събудил около полунощ, чул я да бълнува нещо насън — уж била в прегръдките му, а споменавала Масрур. Не й казал евреинът какво чул, спотаил го. Щом се съмнало, отишъл в дюкяна си. Пристигнал и християнинът! Поздравил го той, евреинът отговорил на поздрава му и рекъл:

— Здравей, братко! Много исках да те видя!…

Двамата седнали да си поговорят…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че по едно време евреинът рекъл на Масрур:

— Хайде, братко, да отидем до вкъщи и да се договорим как ще се побратимяваме!

Евреинът избързал напред, за да съобщи на жена си, че Масрур е дошъл и че двамата са решили заедно да въртят търговия и да се побратимят.

— Приготви ни хубава вечеря! — наредил й той. — Трябва да дойдеш и да видиш как ще се побратимяваме!

— За бога, не ме води пак при този чужд човек! — помолила тя. — Какво ще правя и аз при него?

Той нищо не казал и наредил на слугите да сложат ядене и пиене. Свирнал на славейчето, а то кацнало върху чалмата на Масрур и не познало господаря си. Вдигнал евреинът поглед, погледнал към жена си и забелязал, че тя зад гърба му намига на християнина и му прави знаци. Убедил се, че го мами, но премълчал и рекъл:

— Господине, нека извикам братовчедите си да присъстват на побратимяването ни!

— Добре, щом така си намислил! — съгласил се Масрур.

Съпругът на Зейн ал-Мауасиф излязъл навън и спрял в съседната стая. На стената имало процеп, който гледал към двамата. Той долепил око до процепа да види какво ще правят, а те дори не си спомняли за него. По едно време Зейн ал-Мауасиф запитала слугинята си Сукуб:

— Къде отиде господарят ти?

— Каза, че излиза от къщи! — отговорила тя.

— Затвори вратата! Спусни желязното мандало и не му отваряй, колкото и да чука, преди да ме предупредиш!

А мъжът й наблюдавал през процепа какво ще правят. Взела Зейн ал-Мауасиф чаша, оплакнала я с розова вода и разтворен мускус и отишла при Масрур. Той се надигнал, прегърнал я и възкликнал:

— За бога, ти си по-сладка от всяко друго питие!

Тя му наляла вино, после той й налял. Тя го напръскала с розова вода от главата до петите, така, че цялата стая се изпълнила с аромат. А мъжът й ги гледал и сърцето му се изпълнило с гняв, обхванала го велика ревност. Тръгнал към вратата — тя била затворена. Той заудрял по нея.

— Господарке! — викнала слугинята. — Господарят се върна!

— Отвори му! Дано бог не ми го връща повече жив!

Отворила Сукуб и той й викнал:

— Ти защо си заключила вратата?

— Така правим, когато те няма! — отговорила тя. — Държим я все заключена, не я отваряме ни денем, ни нощем!

Влязъл евреинът при Масрур, но скрил от него какво е видял, и му предложил:

— Слушай, Масрур, хайде да оставим побратимяването за друг път!

— Твоя воля! — отвърнал момъкът и се прибрал у дома.

А мъжът на Зейн ал-Мауасиф все си мислел какво да предприеме. Главата му се замаяла от размисли, той си рекъл: „Дори славеят ми не ме позна, а възлюблената ми затвори вратата под носа ми, за да се прегърне начаса с друг!“ И в силен гняв занареждал следните стихове:

Живя Масрур блажени времена,

          със сладости преливаха му дните,

но се разпали ревност от деня,

          когато свършиха се мигове честити!

Съдбата хубави черти изтри,

          а аз не мога все да ги забравя!

Тъй нежни бяха нейните очи,

          как тънех в сладостта им до забрава!

Как страстно ми засмукваше плътта,

          как в бели зъби пиех старо вино!

Дори и славейчето отлетя,

          към други се привърза то, невинно!

Какво видяха моите очи?

          Каквото бе — не ще го вече бъде!

О, боже, пръскаш мрак, но и лъчи!

          Щом съдиш — и халифи даже съдиш!

Да правят двамата каквото си мечтаят,

          но бъдещето си не ще узнаят!…

Чула Зейн ал-Мауасиф стиховете, цялата затреперила, побледняла и запитала слугинята си:

— Чу ли стиховете му?

— Цял живот не съм чувала подобни стихове! — отговорила й тя.

А съпругът на Зейн ал-Мауасиф започнал да разпродава всичко, което притежавал, и си мислел: „Ще я махна от тук!“ Разпродал имотите си, написал едно фалшиво писмо и й го прочел — в него се твърдяло, че е от братовчедите му и че те го канели да им гостува заедно с жена си.

— И колко време ще живеем с тях? — запитала го тя.

— Дванайсет дни! — отговорил той.

— А да взема ли със себе си някои слугини?

— Вземи Хабуб и Сукуб, ала остави Хатуб! — отговорил той.

Приготвили красив хаудадж и той настоял тя да пътува в него. Зейн ал-Мауасиф изпратила вест на Масрур, че договорената им среща няма да се състои. „Няма да дойда!“, му съобщила тя. „Той измисли хитрост, за да ни отдалечи един от друг. Не забравяй нашите клетви! Боя се от отмъщението му!“ Съпругът й готвел всичко за път, а тя плачела, не намирала покой ни денем, ни нощем.

Когато разбрала, че нищо няма да го спре, Зейн ал-Мауасиф събрала всичките си вещи и ги оставила на сестра си. Разказала й за всичко, което се било случило, и се сбогувала с нея. Мъжът й вече бил докарал няколко камили и ги товарел. Той избрал за нея най-хубавото животно…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато видяла, че мъжът й вече е натоварил камилите, Зейн ал-Мауасиф отишла при външната врата на къщата и написала върху нея следните стихове:

О, хубав дом! Дойде му вече краят!

Обичаща до любещ до забрава

          писмо му пише страстно за тъгата,

          за сладостта, стопена с времената…

А обичта ми още ме гори,

пак спомням си любимите черти

          и времето в забрава, упование,

          не знаеше ни мъки, ни страдания,

изтриващо и нощ, и ден… Но ето

че гарван чер се появи в небето…

          Без огън тук огнището оставям —

          сърце изпепелено там догаря…

Отишла при втората врата и записала там следните стихове:

Достигнеш ли вратата — погледни я…

Камилата върви… Врата, кажи му,

          че плача и си спомням нежни стъпки!

          Сълзите леят се… Невярно стъпвам…

Търпение зловещо не достига!

Със пепел ти главата посипи си!

          Върви на изток… Запад… Все е тая —

          съдбата ни у бога е накрая…

Отишла при третата врата, разплакала се още по-силно и записала върху нея следните стихове:

Масрур, внимавай! Влезеш ли в дома ми,

          загледай се във тези редове!

В тях са обетът, гордостта, срамът ми

          и нощите ни — медни плодове!

О, не забравяй нежната ни близост

          и радостта в прозрачна пелена,

за теб оставям щастие и грижи…

          Повеждат ме в далечната страна…

Към кой ли край — не знам! Морета съхнат

          и континенти се трошат в безкрая…

На срещите ни — край!… И в нас пресъхват

          душите… Гаснат светлини омайни…

Дари ни бог със щастие неземно,

          с градини от надежди и цветя,

но ето че изчезват безнадеждно

          във прах и пепел рози и сърца…

Дали ще върнеш щастието, боже?

          А може с по-добро да ни дариш?

Държи в ръцете си съдбата онзи,

          на който обич в паметта гори!

Написала тя стиховете върху трите врати и отишла при мъжа си. Той я качил на приготвения хаудадж. От гърба на камилата тя произнесла следните стихове:

Прощавай, празен дом! Прости, за бога!

          Желаех щастие във тебе още!

Бях тъй щастлива аз, а толкоз строго

          убити са жестоко мойте нощи!

Скърбя за тебе, дом, и си отивам!

          Обичах те — сега далеч оставаш,

излях във теб стиха си, дом мой свиден,

          ти ще останеш вечен, незабравен!

— Не тъгувай, че се разделяш с дома си, Зейн ал-Мауасиф! — рекъл мъжът й. — Скоро пак ще се върнеш!

Успокоявал я той, бил любезен с нея. Потеглили, излезли от града. Тя усетила, че раздялата вече е дошла, и още повече се разтъжила.

А по това време Масрур си седял у дома и си мислел как да се срещне с възлюблената си. Сърцето му усетило раздялата, той скочил и отишъл у дома й. Вратата била затворена, но видял стиховете. Прочел написаното върху първата врата, после върху втората и върху третата. Изчел всичко написано и усетил, че обичта му е станала по-силна, а това увеличило мъката и желанието му. Затичал се по следите, оставени от камилите, и настигнал кервана. Както се полагало, мъжът й вървял напред, а тя се намирала в опашката. Масрур се хванал за хаудаджа и произнесъл следните стихове:

О, песен моя, по чия вина

        стрелата на раздяла ме улучи!

Дойдох на свидната ми у дома

        и заоплаквах всичко, що се случи.

Че тъжно гледат празните врати,

        проскърцват тихо с моите стенания…

Запитах ги къде изчезна ти,

        сърце отнесла пълно със страдание!

Замина тя! — отвърнаха ми те, —

        но тайната отнесе във сърцето,

написа тука тези редове…

        Мъртвец съм жив, прогонен от света ни светъл…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Зейн ал-Мауасиф чула стиховете, разбрала, че това е Масрур, и се разплакала:

— Масрур, за бога, моля те, върни се! Да не види онзи нито тебе, нито мене!

Масрур отново дотичал до нея и заредил следните стихове:

Реши и тръгна в утрото спокойно,

                преди зората чиста да събуди

номада… И камилите пристъпват…

                Керванът в далнината се загуби…

Следите му останаха, макар че

                изчезна той далече в долината…

Сърцето ми от обич се разкъса,

                аз се затичах тъжен по следата…

Те искат да ме отделят от нея,

                сълзите ми да подменят росата…

Сърцето бие остро, ускорено,

                а аз все тичам към далечината…

Така Масрур притичвал до кервана, а Зейн ал-Мауасиф го убеждавала да се върне, защото се бояла от позора. Той й казал отново сбогом и паднал в несвяст. Когато се освестил, видял, че керванът е вече далече. Тогава се върнал към нейния дом. А в него не звучали вече песни, нямало я любимата. Плакал така, че подмокрил дрехите си, падал неведнъж в несвяст, душата му едва не напуснала тялото му. Накрая се прибрал у дома. Останал там десет дни…

А Зейн ал-Мауасиф разбрала, че е изиграна. Десет дни я водил мъжът й нанякъде, накрая стигнали някакъв град. Тя скришом написала писмо на Масрур, дала го на Хабуб и й рекла:

— Прати това писмо до Масрур! Нека знае как бях измамена и колко е бил подъл евреинът!

Слугинята пратила писмото до християнина по попътен търговец. Получил го Масрур, то го разтъжило още повече, после сам написал писмо до възлюблената си и то завършвало със следния куплет:

Към портите ти идвам за покой,

          но няма го… По-силно лумна пламъкът…

Дано от дните минали в безброя

          поне трохичка пак намерим заедно!…

Получила Зейн ал-Мауасиф писмото, прочела го, после го дала на слугинята Хабуб и й наредила:

— Скрий го!

Все пак мъжът й усетил, че двамата си пишат. Тогава отвел Зейн ал-Мауасиф и неволниците й на разстояние, двайсет дни по-далечно от предишното, и спрели в друг град…

А Масрур — нито можел да спи, нито да мисли. Една нощ все пак успял да притвори очи и видял насън, че Зейн ал-Мауасиф е при него и го прегръща. Стреснал се и като не я зърнал до себе си, очите му се напълнили със сълзи, сърцето му забило силно и той заредил следните стихове:

Привет на тебе, призрак, дошъл при мен насън —

разтърси мойта мъка, разбуди я със звън!

  Събудих се изпълнен с неземен тих стремеж,

  към този призрак странен ме влачеше копнеж!

Да вярвам ли и колко във този хубав сън,

във този унес странен и стреснат с този звън —

  от устните си сладки тя даде ми да хапна

  и с бели зъби нежно езика ми захапа…

Получих всичко, всичко, от нея що желаех,

а и с добрите думи ме утоли накрая…

  Когато се събудих — от мъка насълзих се

  и с призрака нечакан във утрото простих се.

Учудих се за всичко, което нощем стана —

мечти и силни страсти по тази плът желана

успокоих, но всичко в съня ми си остана —

отвори този призрак във спомена ми рана,

  аз полудях, видях я измъчен! Как я искам

  и съм пиян, макар че и капчица не пил съм!…

Заплакал Масрур, като произнесъл последните думи, и сам се зачудил колко звучно са подредени.

А Насим, сестрата на Зейн ал-Мауасиф, която знаела каква любов, страст и желание привличат двамата, му рекла:

— За бога, Масрур, престани да идваш в този дом! Ще те усети някой и ще си помисли, че идваш заради мене! Вече изгони сестра ми — сега и мене ли искаш да прокудиш? Ако не беше ти, къщата нямаше да е празна! Било, каквото било — то е вече минало!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ЧЕТИРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Масрур се разплакал горчиво и рекъл:

— Как да се успокоя, Насим? Че аз, ако можех, щях да полетя към нея!

— Тук никаква хитрост не помага освен търпение! — рекла тя.

— Моля те, за бога, нека й напишем и тя да ни отговори, че да се успокоя!

Тя му дала дивит и перо. Заописвал Масрур мъката си, разкрил как го боли от раздялата, казал, че вече е обезумял от обич, тъжен, и самотен нещастник, който не може да си намери място ни денем, ни нощем, а само плаче с обилни сълзи. Признал й, че тези сълзи вече са изровили рани в клепачите му, че прилича на птица, изгубила крилете си. „Как да живея без тебе, мое страстно желание?“, пишел той. „Тялото ми се люлее от изнемога, сълзите ми пресъхват, светът с всичките си планини и равнини става тесен на моята обич и аз ти говоря:

Аз пазя любовта към този дом

                и към онази, що го обитаваше!

С гореща страст изпращам ти поклон —

                изливам я на любовта във чашата.

Замина ти и толкова липсваш тук,

                сълзи изтривам от зеници парещи,

бълнувания, трески — бият с чук,

                че няма я милувката ти галеща!

Ти поздрава ми топъл приеми —

                нима е грях за любовта да чезнеш!

Как да зачеркна милите черти —

                стрелата на раздялата се цели

във тях… Но пак бушува буйна страст

                и гони ти кервана… Страшна сила

от клетвата ни със могъща власт

                ме влачи… Аз се подчинявам, мила!

Не съм забравил и не се теша —

                каква ти там утеха за възлюблен!

Привет! На обичта си тежестта

                изливам, по хартията изгубен…“

Зачудила се сестрата Насим на ясния език, дълбокия смисъл и нежността на неговите стихове, запечатала писмото с мускус, алое и амбра и го изпратила по някакъв търговец. Стигнало то до Зейн ал-Мауасиф, още по почерка тя познала, че е от любимия й, усетила в него душата му, нежността му, целунала го и от очите й потекли сълзи. После взела дивит и перо и му написала отговор. Разказала в него за любовта и страданията си и колко желае да бъде с него. „Господарю мой!“, пишела тя. „Собственик на моята радост, владетел на тайната ми, стопанино на сърцето ми! Тревожа се за безсъницата ти, мисля за тебе, нямам търпение кога най-после ще свърши раздялата ни! Любовта ми ме погубва и не може да бъде другояче! Може ли онзи, който вече не диша, да се наслаждава на живота, когато сам не е нито сред живите, нито сред мъртвите!“

Масрур, така ме развълнува във бедата

          писмото ти — и нямам утешение!

Отново пламна огън във душата

          и сълзите заставят ме да стена!

Да бях аз птица, литнала бих волно

          към теб — без теб аз никого си нямам,

пък да умра сама, ако неволно

          за миг със друг реша да те измамя!…

Тя запечатала писмото с мускус и амбра и го пратила по някакъв търговец. Дошло то при Насим и тя го прочела на Масрур. Целунал го той, притиснал го към гърдите си и от плач паднал в несвяст. Но съпругът на Зейн ал-Мауасиф отново усетил, че двамата си обменят писма, и започнал отново да мести нея и слугините от място на място.

— Къде ни водиш все по-далече от дома ни? — възкликнала Зейн ал-Мауасиф.

— И на години път ще ви отдалеча! — отговорил той. — Да видим как ще стигат тогава до тебе писмата на Масрур! Той отне цялото ми имане, но ще видим ще успее ли да те отнеме от ръцете ми!

Поръчал той на един ковач три железни вериги, съблякъл им копринените дрехи, облякъл ги в одежди от конски косъм и ги опушил със сяра, за да вонят лошо.

— Окови нозете на тези неволници с веригите! — наредил на ковача.

И бутнал напред Зейн ал-Мауасиф. Щом я зърнал, ковачът загубил ума и дума, залитнал, замигал, много я харесал и запитал евреина:

— Каква е вината им?

— Те са си мои неволници! — отговорил евреинът. — Откраднаха ми парите и избягаха с тях!

— Проклятието на Аллаха да те постигне! — рекъл ковачът. — За бога, та ако тази неволница бъде изправена пред който и да е кадия, ако ще да я обвинят с хиляда вини на ден, той няма да я порицае. По нищо не личи да е крадла! Не бива да я оковаваш!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Зейн ал-Мауасиф погледнала ковача, който се застъпвал за нея, и рекла на евреина:

— Моля те, за бога! Не ми откривай лицето пред този чужд мъж!

— А как си се показвала пред Масрур? — запитал той.

Тя премълчала. Но ковачът все пак се смилил над нея — оковал нозете й с по-лека верига, а за слугините оставил тежките. А тя имала нежна снага, непонасяща грубо платно. Все пак заедно със слугините носела грубата дреха от конски косми ден и нощ. Отслабнали телата им, побледнели лицата им.

Но по същото време в душата на ковача пламнала огнена страст към Зейн ал-Мауасиф. С огромен трепет той се прибрал у дома си и произнесъл следните стихове:

Ти обездвижи тялото прекрасно —

        престъпник зъл те плаши със закана —

и окова жената волна, красна,

        от божи нишки чудни изтъкана.

Да бях разчупил тежките вериги,

        те биха били късчета от злато!

И кадията само да я види —

        веднага би й върнал свободата!

Точно когато ковачът си подпявал тази песен, край портата му минал главният кадия. Чул го той, пратил стражи да го извикат и му рекъл:

— Ковачо, коя е тази, за която споменаваше в песента си, а сърцето ти гореше в обич по нея?

Изправил се ковачът пред кадията, целунал му ръка и рекъл:

— Нека Аллах да продължи дните ти, господарю наш кадия! Тя е неволница, има такива и такива черти… — и той започнал да му описва прелестите на Зейн ал-Мауасиф и как е унижена, окована във вериги, гладна, измъчвана.

— Ковачо! — рекъл кадията. — Ти ще си й свидетелят, доведи я, за да разгледам справедливо делото й — все пак тя е окована от твоята ръка и ако не свидетелстваш, Аллах ще те накаже!

Отишъл ковачът в дома на Зейн ал-Мауасиф. Вратата била заключена, но той чул нежни думи, избликващи от нежна душа — защото по това време Зейн ал-Мауасиф напивала следните стихове:

В дома ни чист пламтяхме в буйни срещи,

аз пиех на страстта ни чашата гореща…

                Бе всичко само обич и вълнение,

                ден с нощ се сливаха в безкрайно бдение,

а времето наливаше ни нови сили

с бокал, със уд, с веселие неспирно.

                Но рухна дружбата, разкъса ни съдбата,

                любов стопи се, потъмня ми яснотата!

Нима завинаги отне те гарван черен?

От мъка силна плача нощем, денем…

От очите на ковача потекли сълзи като дъжд от облаци и той почукал.

— Кой е? — запитали отвътре.

— Аз съм, ковачът! — отговорил той и им казал, че кадията поискал да се явят при него и да започне дело, чрез което да накаже угнетителя им и да защити правото им.

Запретнал се той, направил ключове за катинарите, отключил вратата, разковал веригите, снел ги от нозете им, извел ги навън и им показал улицата към дома на кадията. Слугинята Хабуб отвела господарката си в хамама, изкъпала я и я облякла в копринена дреха. Тя вече изглеждала прилично и се радвала, че мъжът й е зает с някакви търговци. Украсила се и отишла в дома на кадията. А той, щом я зърнал, се изправил на крака. Тя го поздравила с учтиви думи, като между другото му метнала няколко стрели с погледа си, а после му разказала за страданията, които й бил причинил мъжът й.

— Как се казваш, неволнице? — запитал я кадията.

— Казвам се Зейн ал-Мауасиф, а слугинята ми се казва Хабуб! — отговорила тя.

— Името ти изцяло се покрива със съдържанието! — рекъл той. — Имаш ли съпруг или не? И от коя вяра си?

— Нямам съпруг! — излъгала тя. — Вярата ми е ислям!

— Закълни се в шариата, че си честен човек! — и когато тя се заклела веднъж и дваж, кадията продължил да пита: — И защо живееш с този евреин?

— О, кадия, нека Аллах продължи дните ти в мир! Баща ми почина и ми остави петнайсет хиляди динара, но предварително ги предаде в ръцете на този евреин, за да върти търговия, а печалбата да делим наполовина, без да се пипа главницата! Когато той умря, евреинът ме поиска за жена от майка ми. Пък аз му казах: „За бога, не може да изоставя вярата си и да стана еврейка, ще кажа на властите какво искаш!“ Изплаши се онзи ми ти евреин, грабна парите и избяга чак в град Аден. Тръгнахме да го търсим! Намерихме го тук и той ни каза, че е дошъл да направи някои покупки. Ние му повярвахме. Той ни измами и накрая успя да ни затвори и да ни окове във вериги! А ние сме тук чужденци, няма кой да ни подкрепи освен всевишния Аллах и нашия господар кадията!

Изслушал кадията разказа й и запитал слугинята Хабуб:

— Това ли е господарката ти? Наистина ли сте чужденци? Има ли си тя господар? — и когато робинята потвърдила казаното от господарката й, продължил: — Ожени ме за нея! Аз съм човек уважаван, постя редовно, ходил съм на хаджилък! Ще защитя правото ви от това куче и ще го накажа за стореното! Утре, ако е пожелал всевишният Аллах, ще пратя да ми докарат този неверник и ще ви отърва от него! Пък ще видите как аз знам да измъчвам!

Сбогувала се Зейн ал-Мауасиф с него и излязла, а той останал с безутешна любов, страдание и страст.

Двете жени излезли от дома на първия кадия и запитали къде е домът на втория кадия. Показали им го, те отишли при него и му разказали същата история. Същото направили и при третия, а после и при четвъртия кадия. Така и четиримата кадии в града се хванали за това дело, всеки поискал да се ожени за Зейн ал-Мауасиф и на всекиго Хабуб отговаряла положително. Всеки я пожелал, а никой не знаел за срещите й с другите кадии. А евреинът не знаел нищичко — по това време бил на някакъв пир.

На сутринта Зейн ал-Мауасиф влязла при четиримата кадии, които се били събрали едновременно на съдебен съвет. Щом влязла, тя се сепнала, закрила лицето си, поздравила ги. Четиримата я познали и отговорили едновременно на поздрава й. Единият започнал да пише и да изтървава перото си. Другият заговорил, но езикът му запелтечил. Третият пресмятал нещо, но объркал сметките си. А първият кадия й казал:

— Красавице неземна, нека сърцето ти се пълни само с добрини — нашата присъда ще бъде такава, че ще останеш доволна!

Тя им изложила отново молбата си и се сбогувала с тях…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че докато кадиите разговаряли със Зейн ал-Мауасиф, евреинът седял с приятелите си на пир, без да знае какво е станало. Тя написала в писмо за всичко, което й бил сторил той, прибавила и стихове, запечатала го, дала го на Хабуб и й рекла:

— Запази това писмо — ще го пратим на Масрур!

Ето че при тях влязъл евреинът и видял, че са весели.

— Какво се е случило, че толкова се радвате? — запитал той. — Да не би да сте получили писмо от приятеля ви Масрур?

— Аллах ни освободи от твоето робство и ако ти не ни върнеш в дома ни, ще се оплачем от тебе на кадиите! — рекли те.

— Кой ви сне веригите? — викнал евреинът. — Аз ще направя за всяка верига, тежка по десет ратла, и ще ви поведа из града, за да ви опозоря!

— Всичко, което желаеш на нас, да се случи на тебе! — рекла Хабуб. — Ти ни отне родината, но утре ще се изправиш пред управителя!

Така се карали до съмване, когато евреинът отишъл при ковача да им поръча нови вериги. По същото време Зейн ал-Мауасиф и Хабуб отишли в съдилището. Видели пак всички кадии, поздравили ги и те като един дружно отговорили на поздрава им, а първият кадия рекъл на останалите:

— Тази неволница е като цвете! Всеки, който я види, я заобиква и става роб пред нейната хубост! — той се обърнал към четиримата стражи и им рекъл: — Доведете ми тук престъпника, но в най-лош вид!

А евреинът бил взел новите вериги, направени от ковача, и се върнал у дома, но не намерил там никого. Заколебал се и докато се чудел, дошли четиримата стражари, хванали го, набили го жестоко, повлекли го по корем и го довели пред кадията. А той, щом го зърнал, му креснал:

— Покай се, враг на Аллаха! Дойде и твоят ред да си платиш за всичко, което си направил! Ти си измъкнал тези жени от дома им, откраднал си парите им и евреи искаш да ги направиш! Какво ще рекат мюсюлманите на това, а?

— Но това е жена ми, господарю! — възкликнал евреинът.

Когато кадиите чули това утвърждение, викнали в един глас:

— Съборете това куче на земята! Бийте го с токовете си по лицето! Нищо не може да изкупи вината му!

Смъкнали копринените дрехи на евреина, навлекли го в дрехи от конски косъм, съборили го на земята, оскубали брадата му, заудряли го силно с ботуши в лицето, после го качили на едно магаре, притиснали лицето му към гърба му, вързали ръцете му за магарешката опашка и така обиколили града с него, за да го опозорят, после го върнали при кадията покорен и послушен. А през това време четиримата кадии го осъдили да му бъдат отсечени ръцете. Главата се замаяла на нещастника от подобна присъда и той викнал:

— Господа кадии, какво да сторя, че да избегна строгостта ви?

— Признай си, че тази неволница не ти е жена, че парите у тебе са нейни, че си извършил насилие срещу нея и си я отвлякъл от родината й! — настояли кадиите.

Признал си той всичко, писарят записал признанието му, кадиите го приели за доказателство, взели му всичките пари, дали ги на Зейн ал-Мауасиф, дали й хартия, че е свободна жена, и тя си отишла. Пък нали и всеки от четиримата кадии смятал, че тя ще бъде негова!

Прибрала се тя в стаята си, бързо приготвила всичко, изчакала да се мръкне, взела неща, които на носене са леки, но струват много, и потеглила с неволниците си в тъмнината. Три дни и три нощи те не спрели…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че кадиите наредили да запрат мъжа на Зейн ал-Мауасиф в зандана. На сутринта и четиримата си извикали свидетели и зачакали при тях да се появи тя, като всеки се надявал, че ще се омъжи за него. Тя не се появила при никого. Тогава кадията, при когото била отишла най-напред, рекъл:

— Ще ми се да се поразходя из града — отвори ми се някаква работа!

Възседнал той мулето си и забродил нашир и надлъж из сокаците да търси Зейн ал-Мауасиф. Никой нищо не знаел за нея. И докато се въртял така, зърнал и другите трима кадии да се лутат из града като него, като всеки си въобразявал, че е единственият избраник на сърцето й.

— Защо обикаляте из градските сокаци? — запитал ги той.

Казали му те каква е работата, и той разбрал, че търсят онова, което и той. Търсили, що търсили — нищо не намерили. Всеки се върнал у дома си и си легнал изморен и болен. Спомнил си главният кадия за ковача и пратил да му го доведат.

— Ковачо, какво знаеш за неволницата, за която ни съобщи най-напред? Кълна се в Аллаха, не ми ли кажеш къде е, ще те пребия с камшика си! — викнал му той.

А той, като чул думите на кадията, заредил следния куплет:

Обхвана ме страстта — не я аз хванах!

От много хубост — хубост не остана!

          Сърната припна — слънцето залязна,

          пречупен клон във кална локва падна…

— Кълна се в Аллаха, господарю! От мига, когато я оставих при теб, окото ми не я е зървало! За нея говорих, за нея се трудих, а сега никой не може да ми каже нещо за нея — дали потъна в дълбините на реката, или пък излетя в небесата!

Дълбоко въздъхнал кадията, душата му едва не излетяла от тялото с тази въздишка, а после рекъл:

— За бога, по-добре никога да не я бях виждал!

Отишъл си ковачът. Отпуснал се кадията в постелята си, изгубил всякаква сила. Същото станало с другите трима кадии. Един ден няколко градски първенци отишли при първия кадия, поздравили го, запитали го за хала му. Разкрил той каква тайна крие съвестта му, въздъхнал дълбоко и заедно с въздишката и душата излетяла от тялото му. Хората го погребали и написали върху надгробния камък следните стихове:

Блажен е, който влиза бързо в гроба,

защото го настигнала прокоба

           на влюбен! Бе на всички твари съдник,

           в затвора вкарваше, на смърт е съдил,

но любовта изпрати го във гроба —

той, властникът, се унизи пред роба!

Всички вкупом отишли при втория кадия, като взели и лечител със себе си. Запитали го как е, той си признал каква е работата. Упрекнали го, изругали го, а той изпуснал дълбока въздишка и душата излетяла от тялото му. Погребали го и отишли при третия кадия. И той, че и четвъртият били болни от любов. Така всеки, който бил видял Зейн ал-Мауасиф, умирал от любов. Аллах простил всички тях и ги прибрал в лоното си.

А през това време Зейн ал-Мауасиф продължавала да пътува. Случило се така, че по пътя си стигнала до някакъв християнски манастир. Там живеел много почитан монах отшелник на име Данис начело на четирийсет владици. Щом зърнал хубостта на Зейн ал-Мауасиф, той скочил да я посрещне, поздравил я и рекъл:

— Починете си тук десетина дни — после ще продължите пътя си!

Спряла Зейн ал-Мауасиф в манастира. Обаче Данис, като видял нейната хубост, останал като омагьосан, забравил сана си и вярата си. И за да му стане противна, започнал да праща при нея владика след владика, пък дано някой я съблазни и опорочи. Всеки, когото изпрател, се влюбвал в нея, настойчиво започвал да я съблазнява, а тя го отблъсквала и оставала студена и въздържана. И четирийсетте си владици изпратил Данис — и историята все се повтаряла. Всеки, който я видел, полудявал от страст, започвал да я съблазнява, дори забравял, че именно праведният Данис го е пратил. Тя ги отпращала твърдо. Накрая търпението на самия Данис се изчерпало, той не можел място да си намери от страст и си казал: „Пък нали е рекъл онзи, който е пример за нас: Какво е сърбежът на тялото освен моя победа над него! Няма стремеж към някаква цел освен между женските нозе!“ Приготвил той богати гозби и ги донесъл пред нея. Това било на деветнайсетия ден, откакто тя била дошла в манастира.

— Заповядай! — рекъл Данис, след като подредил трапезата. — В името на бога, най-хубавата гозба е онази, която е пред тебе!

Хапнала тя, хапнали и слугините й, а когато се нахранили, монахът рекъл:

— Господарке, искам да ти кажа някои стихове!

— Добре, кажи ги! — рекла тя.

И той заредил следните стихове:

Твойте взори и бузи ума ми отнеха,

        с твойта младост запява душата ми в стихове.

Аз съм влюбен, във страсти потънал, унесен,

        и страстта си лекувам с ръка във леглото си тихо…

О, не ме изоставяй, умирам и губя

        ума си! Оставям делата си тук!

Девойко, в страстта си съм вече погубен,

        отвръщай на чувствата бързо, без звук!

Зейн ал-Мауасиф отговорила със следния куплет:

Ти търсиш страст, но с мен така не става

                желаното… Човече, прекаляваш!

Не искай плът, преди да притежаваш

                душата — после скъпо да не плащаш!

И той се прибрал замислен в килията си. Нея нощ сънувал кошмари. А когато се мръкнало, Зейн ал-Мауасиф рекла на слугините си:

— Хайде, момичета, ставайте! Не можем да излезем сами срещу четирийсет мъже, при това монаси!

Натоварили мулетата и се измъкнали през нощта от манастирската порта. Вървели, що вървели, настигнали някакъв керван и се смесили с него.

А този керван идвал от Аден, откъдето била избягала Зейн ал-Мауасиф. Тя чула хората в кервана да говорят за самата нея и да споменават четиримата кадии, които измрели от любов към нея. Научила също, че жителите си избрали нови кадии, които пуснали съпруга й от затвора.

— Чуваш ли ги тези какви ги разправят? — рекла тя на Хабуб.

— Ами щом християнските монаси, чиято вяра им забранява да се сношават с жени, полудяха, като те видяха, какво остава за кадиите, чиято вяра казва, че монаси в исляма няма! Я ни води към къщи, докато и тези тук не са ни разпознали, че сме жени!

И забързали по пътя си. Накрая тя пристигнала у дома си, отворила портите и пратила да викнат Насим. Когато сестрата дочула новината, много се зарадвала, донесла й постелки от тънко платно, облякла я, измъкнала уда и напръскала с амбра и мускус, за да изгони лошата миризма на застояло. Домът станал дори по-хубав, отколкото бил някога. Зейн ал-Мауасиф облякла най-хубавите си дрехи, закичила се с най-изящните си накити…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Масрур още не знаел за завръщането на любимата му Зейн ал-Мауасиф и си стоял у дома.

А Зейн ал-Мауасиф дала пари на Хабуб и й наредила да донесе нещо за ядене. Тя донесла ядене и пиене. Господарката й наредила да види къде е Масрур и как му е халът.

А Масрур бил загубил всякакво търпение. Когато накрая мъката и страстта го налегнали, той скочил и забързал към дома на Зейн ал-Мауасиф, от който вече излитали съвършени благоухания. А насреща му — Хабуб — той я зърнал при ъгъла на сокака. Зарадвал се, а тя забързала към него и му съобщила:

— Господарката ми ме прати да те потърся, за да отидеш при нея!

Тя го повела при господарката си. Зейн ал-Мауасиф скочила от постелята. Дълго се целували и прегръщали. Двамата си разказали един на друг какво им се било случило. Тя му съобщила, че е станала мюсюлманка. И той приел исляма, а заедно с него всички слуги и слугини в къщата се заклели в единния Аллах и в Мохамед — неговия пратеник. На съмване тя наредила да доведат кадии и свидетели, пред които заявила, че не е омъжена по законите на шариата, и изразила своята воля и желание да се омъжи за Масрур. Записали казаното от двамата и от този ден те заживели щастливо под един покрив.

А ето какво се случило с евреина:

Когато излязъл от затвора, той напуснал град Аден и потеглил към страната си. Научила Зейн ал-Мауасиф за идването му, викнала Хабуб и й рекла:

— Иди на еврейското гробище, изрови там гроб, окачи му кандило и го полей с вода. Когато дойде евреинът и запита за мен, ти му кажи: „Преди десет дни господарката ми умря от злините, които й стори!“ Щом той ти каже: „Покажи ми гроба й!“, ти го заведи до мястото и там аз жив ще го погреба!

Когато се върнал от път, евреинът почукал на вратата.

— Кой е? — запитала Хабуб.

— Господарят ти! — отговорил той.

Отворила тя вратата, влязъл той и видял сълзи да текат по бузите й.

— Защо плачеш? Къде е господарката ти?

— Господарката умря от мъките, които ти й причини! — отговорила слугинята.

Объркал се евреинът от този отговор, разплакал се, дори паднал в несвяст. Хабуб бързо го повлякла към гробищата, бутнала го в прясно изкопания гроб още жив, макар и в безсъзнание, заровила го, после се върнала при господарката си и й разказала какво е направила. Тя се зарадвала на станалото и изрекла този куплет:

Съдбата го наказа за злината,

          от клетвата свободна съм в света!

Умря проклетникът, отнел ми свободата

          да гледам слънцето и радостта!

И пак седнали с Масрур да ядат и да пият, да се наслаждават и се веселят и така продължили, докато не дошло онова, което е по-силно от всекиго, което не подминава ни млад, ни стар…

Приказка за Али Нур ад-Дин и Мариам Занария

Разправят също, царю честити, че имало едно време, много отдавна, в някакъв град в Египет търговец на име Тадж ад-Дин. Бил сред търговците най-известен, волен и честен. Обичал да пътува из различни страни, да прекосява пустини и долини, планини и равнини, по морета и океани да печели динари и дирхами. Вървял с лице срещу опасности големи, от които и деца биха побелели. Притежавал коне и мулета, овце и камили, стоки и имане, носел от Хомс колани, от Баалбек — дрехи най-отбрани, ушити от късове тафтени и свилени гайтани, индийски брошки, багдадски копчета, магрибски бурнуси, турски мамелюци, етиопски слугини, гръцки наложници с очи сини, египетски прислужници. Чувалите за стоките му били от коприна, чудел му се, който оттам минел, защото той бил богат, много красив, с походка напета, всеки искал да го погледа, при това бил дружелюбен и справедлив.

Този търговец имал мъжко чедо на име Нур ад-Дин, хубаво като месечина в четиринайсетия си ден, със стройна тънка снага, лицето му руменеело, бузите му аленеели, както го е казал поетът:

„Опиши ме! — хубавецът каза. —

   Имаш лек език и звучна рима!“

„С думи две ще ти го кажа само:

   всичко в теб е хубост несравнима!“

Поканили го търговските синове:

— Господин Нур ад-Дин, хайде днес да се позабавляваме заедно в някоя градина!

— Мога да дойда само ако баща ми позволи! — казал той.

И докато те разговаряли, дошъл баща му Тадж ад-Дин.

— Татко! — обърнал се момъкът към него. — Търговските синове ме поканиха да се разходя с тях в някоя градина! Ще ми позволиш ли да отида с тях?

— Разбира се, синко! — отговорил бащата и му дал малко пари.

Яхнали търговските синове магарета и мулета, Нур ад-Дин също яхнал едно муле и тръгнал с тях. А в онази градина имало всичко, каквото душа може да пожелае и око — да се зарадва: извисяват се стените на колони по ъглите, двукрила порта като на палат — с арка над нея, сякаш водеща в рая, пазачът се казвал Ридуан, той стоял под асма и лози с най-различни видове грозде: червено като корал, черно като судански нос, бяло като гълъбица и още — праскови и нарове, круши, сливи и ябълки, всички с цветове различни…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато влезли в онази градина, търговските синове видели най-напред гроздето на едри зърна и на огромни двойни чепки, както го е описал поетът:

Това грозде! То има вкуса на прекипнало вино!

Цветът му зелен, бял или гарвански чер и малинен!

   То блести сред листата, примамва, привлича и вика

   като момински гърди в ръцете на годеника!…

Под асмата видели пазача Ридуан — той седял като Ридуан, пазача на рая. Върху портичката пред асмата бил написан следният куплет:

Откъснатия грозд Аллах го благославя,

от питието силно се клонът наклонява…

          Щом младата ръка по него заиграе —

          там бисерчета мокри се сипят и ухаят!

А от вътрешната страна било написано:

Влез, пътнико, във тази градина

и мъката ти ще отмине!

   Тук вятърът ще я отвее —

   с цветята тук ще се посмееш!…

Всички дървета в тази градина били плодоносни и сред тях бил нарът, подобен на камилски пискюли в керван, както е казал за него поетът:

Наподобява нарът, щом някой го погледне,

        като кубе от мрамор или гърди момински.

Той здраве ни дарява, за болката ни лек е,

        запомнил на пророка деяния пречисти.

Аллах показва в него божествено величие —

        във дрехата вълшебна рубините просветват…

В градината имало и захарни ябълки с аромат на опияняващ мускус, както е казал за тях поетът:

Два цвята в ябълката се преливат:

допрели бузи, влюбени треперят

           от страст… А уж били противни

           цвят бял — цвят мургав, но във обич силна

прегърнали се в странния контраст:

червеният е срам, а жълтият е страст!…

В тази градина имало продълговати кайсии с аромат на камфор, едри и месести, със сладки костилки и по-дребни зарзали, както ги е описал поетът:

Кайсията девойка сякаш влюбена…

Любим пристига — тя ума си губи,

        на късчета разкъсва се сърцето,

        почервенява в унеса лицето…

Имало в тази градина и смокини, зелени и червени, издути върху клоните, привличащи ум и взор, както ги е възпял поетът:

Смокинята, ту бяла, ту червена,

        се крие между клоните зелени.

Тя плод е възвисен, красив и личен,

        но, моме, от смокинята пази се!…

А един друг е казал:

Смокинята изду се, получи вкус, узря,

красива, съвършена по външен вид е тя!

                А още по-прекрасна е, щом я вкусиш ти,

                дъх мек и ароматен без думи ти шепти,

вкус захарен… Но даже отвънка погледни я:

със кожица зелена, тъкана от коприна!

В тази градина търговските синове зърнали и чуждоземни плодове — круши от Алеп и Гърция, в разни цветове, тук една, там — по две, тук жълти, там зелени, както ги е описал поетът:

Как хубава е крушата! Цветът й

           е цвят на влюбена жена,

на девственица, в стаята си скътала

        лицето си прекрасно от срама!

В градината имало и султански праскови, жълти, червени, както ги е описал поетът:

И праскова в градината наднича!

                Цветът какъв е — точно се не знае!

От жълто злато изстрели наплискали

                лицето й с червена кръв омайна!

Имало в тази градина и зелени бадеми, много вкусни, сърцевината им приличала на сърцевина на палма, както ги е описал поетът:

Очите ти сравнявам със бадеми,

                 те бляскат като капките роса по тях,

а в свежестта си, щом зазеленеят,

                 те сякаш се покриват със скъпоценен прах…

Имало в тази градина и банани, чиято сърцевина е изпълнена със сладост, облечена в твърда кора, както ги е описал поетът:

Кора корава върху влажно тяло

           като престъпник зъл в зандан затворен!

И ден, и нощ ще бъде то изяждано

           и смъртник ще е без вина виновен!

Имало в тази градина и кисели портокали като кисело вино, както ги е описал поетът:

Червенина прекрасна там гори,

        отвътре — лед, вън пламък сякаш жари!

Ледът от огъня не се топи,

        а огънят, о, чудеса, не пари!

Имало в тази градина и портокали с цвят на звезди, на златна руда, люлеещи се по клоните сякаш златни отливки, както е казал сладкодумният поет:

Цъфтят и портокалови дървета

        и всеки плод е нежен и ухаещ…

Ветрец полъхва тихо… Гледай, ето

        на клона клати се топуз от злато!

Имало в тази градина и сладки лимони, натежали по клоните и толкова желани, както ги е описал поетът:

Блести в градината и сладкият лимон,

        млад, едър, влажен, в аромат обвит,

поклаща се на тънкия си клон —

        кръг злато върху жезъл хризолит!

В тази градина имало и кисели лимони с чист аромат, с големината на кокоше яйце, но украсено в нежно жълто, чиито плодове омайват с аромата си, както го е описал поетът:

Виж тоз лимон! Узрее ли веднъж,

        очите заслепява в светлина облян!

Яйца кокоши висят там нашир и длъж,

        но всяко е поляно със шафран!

Та имало в тази градина от всички плодове и аромати, зеленчуци и ухаещи цветя — такива има само в рая. И как можело да бъде друго, щом самият пазач се казвал Ридуан! Търговските синове се поразходили, разгледали градината и поседнали под асмата до него…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че търговските синове сложили Нур ад-Дин по средата върху постелка от позлатена кожа подпрян на възглавница, натъпкана с паунова перушина и обшита отгоре с кожа от белка, и му подали ветрило от паунови пера. После свалили чалмите и седнали на сладка приказка, но всеки хвърлял поглед към Нур ад-Дин. По едно време дошъл роб, който носел върху главата си софра за ядене, върху нея — десетки подноси, чинии и стъклени чаши. Един от търговските синове бил поръчал всичко това още преди да тръгне към градината. На софрата имало от всичко, което бяга, лети и плува — яребици, пилета, гълъби, печени агнета и прекрасни риби. Сложили софрата, всички се протегнали към нея, яли до насита. Като свършили, си измили ръцете с чиста вода и мускусен сапун, избърсали ги с кърпи, тъкани от коприна и лен, подали и на Нур ад-Дин кърпа, обшита с червено злато, и той също се избърсал. Подали кафе, всекиму според вкуса, и пак се заговорили. Но ето че се появил пазачът, който носел кошница с рози и запитал:

— Господа, какво ще речете за този дъхав аромат?

— Прекрасен е! — рекли всички. — У розата той е особено силен!

— Така е! — рекъл градинарят. — Но аз си имам обичай: давам роза на онзи, който каже нещо красиво. Който иска роза, нека каже нещо подходящо за нея!

Момците били десет. Първият рекъл:

— Добре, дай ми! Ще кажа нещо, което е подходящо само за роза!

Пазачът му дал букет рози, взел ги той и заредил следните стихове:

За роза място има във душата,

от там тя гони скуката позната.

           Тя ароматите в едно събира

           като войници… Чакат те емира

да се яви — и всеки иска да ги гледа,

той призове ли ги след себе си — победа!

Пазачът подал букет рози на втория момък, който изрецетирал:

Подай ми, господине, тази роза,

           на мускус ми напомня ароматът й!

Като девица пред любим възторжен

           е тя, макар че скрила е главата си…

Пазачът подал букет рози на третия момък и той заредил:

Нежна роза, чието лице ни приветства!

          Ароматът проникна дълбоко в душата,

а листенцата свити са сякаш устата

          на влюбени, слели се в обич всевечна!

Пазачът подал букет рози на четвъртия момък, който изпял:

С бодили розовият храст прикрива

        прекрасни прелести и цветове богати,

рубини там блестят и се подсмиват

        и хризолити, обковани в злато!

Пазачът подал букет рози на петия момък и той занареждал следните стихове:

Ти каза — хризолит! То така е,

        но виждам аз и капки от росата

по листчета накапали в омая

        като сълзи в очите неизплакани…

Подал пазачът букет рози на шестия момък и той възкликнал:

Запитах розата: „Защо, кажи ми,

           ти нараняваш всеки със бодилите?“

„Аз аромата пазя! — тя отвърна. —

           Султанка съм — а те ми са войниците!“

Седмият момък също получил букет рози и начаса заредил:

О, тази роза всички красоти събира,

                Аллах заложил е в нея нежни тайни!

Тя като буза на любима ни не дава мира

                и всеки чака с нея срещата желана!

Дошъл ред на осмия момък, който запял:

Аллах създаде розата красива,

   блестяща, свежа, румена и скромна!

Тя ражда малки и полезни плодове! Игриво

   надничат през бодили те и слънчица напомнят!

Когато пазачът подал букет рози на деветия младеж, той заредил:

Привличат розовите храсти всеки влюбен

          и той ръката си към тях протяга,

          звънливо сребърните капки падат

и се превръщат във червени шипки чудни!…

Подал Ридуан букет рози и на десетия младеж и ето какво произнесъл той:

Ранява тя, дори и да сияе,

с листенцата си розови играе…

        Посегнах — но бодлите й раняват!

        Тя — изумруд, те меч са и я бранят!

Всеки вече носел букет с рози в ръцете си. Тогава пазачът донесъл стомна с вино, представил пред тях поднос, обкован с червено злато, и казал:

Проблесна виното — зората ми прошепна,

           то спящия превръща в буен буден…

Не знам дали от бързината бързолетна

           не виждам чашата… У мен ли е, се чудя!…

Напълнил той чаша с вино и я изпил. Завъртяла се тя по реда, докато стигнала до Нур ад-Дин. Пазачът налял, подал му я, пък той рекъл:

— Не знам какво е това! Никога не съм го пил, пък и пиенето май е голям грях! Всемогъщият Аллах го е забранил в своята книга!

— Господарю Нур ад-Дин! — рекъл градинарят. — Щом смяташ, че в пиенето няма друго зло освен грях, всемогъщият всевишен Аллах е благороден, благодушен, всеопрощаващ и милостив! Той облекчава и прощава и най-великия грях, а прошката му е всеобхващаща. Той е простил и на онзи поет, който е казал:

Бъди какъвто искаш! Аллах е милостив!

   Прощава той греха ти от срещата случайна!

Сближава двама той, щом се грехът дели,

   а пък вредата обща за всичките остава!

— Заклевам те в живота си, господине Нур ад-Дин, изпий тази чаша! — обадил се един от търговските синове.

Изправил се втори и се заклел, че ще се разведе, ако момчето не я изпие. Трети легнал по очи в нозете му и го замолил. Накрая Нур ад-Дин се принудил да вземе чашата, надигнал я, поел глътка, после я изплюл и рекъл:

— Това е! Стига!

— Господарю Нур ад-Дин! — заговорил пазачът. — Ако не бе така възгорчиво, от него нямаше да има полза! Всяко ядене изглежда горчиво, след като си ял сладко! Това вино има много достойнства! То помага да се смели храната, разтваря мъката и страданието, премахва горещината на тялото, укрепва кръвта, пречиства цвета на кожата, облекчава стомаха, ободрява умния и дава ум на глупака! Дълго трябва да изброявам всичките му достойнства! А един поет е казал за виното:

Пихме — пък дано Аллах да ми прости,

                болести измряха, щом чаша пресуших!

                Знам греха от нея, но сам се съблазних —

ползата е повече от греха простим!

Градинарят отворил някакво сандъче, измъкнал от там топка пречистена захар, отчупил от нея голямо парче, пуснал го в чашата на Нур ад-Дин и рекъл:

— Господарю, щом искаш във виното ти да няма горчивина, пий го сега — и да ти е сладко!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Нур ад-Дин надигнал чашата и този път я изпил до дъно. Един от търговските синове я напълнил отново, подал му я и рекъл:

— Пий, господине, роб ще ти стана!

Изпил я Нур ад-Дин, напълнил я друг, подал му я и рекъл:

— Слуга ще ти стана!

После му я подал трети:

— Изпий я за мой хатър!

Четвърти я подал:

— Заклевам те, за бога, изпий я, Нур ад-Дин!

Така десетмината се изредили, налели му десет чаши, от всекиго по една. А нали неговият стомах бил млад и нежен, пък и никога не бил пил вино, завъртяла му се главата. Езикът му натежал и той запелтечил:

— За бога, момчета, харни хора сте, благо говорите, пък и мястото тук е тъй хубаво, но трябва да чуем и някоя добра дума! Няма ли дума с виното, няма и полза от него! Както е казал един поет:

Я всички, млад и стар, се завъртете

и от луната песента вземете!

        Не може пиене, без да се пее,

        дори и конят цвили, като пие!

Момъкът, който бил стопанин на тази градина, се качил на едно от мулетата и изчезнал за известно време. Когато се върнал, довел египетска девойка, като сребро чиста, като ясна нощ сребриста, като динар в поднос със позлата, като газела в равнината, лицето й — слънце тъмнокосо, очите й — звезди вавилонски, вежди — като лъкове извити, бузи — свежи като с кръв измити, зъби — бисерни, устни — захарни, гръд — твърда и изпъкнала, гънки сладки по корема пръкнали, бедра — от мрамор издялани, хълбоци — пълни възглавници, нозе — колони дамаски, а между тях нещо закръглено диша, то със думи не може да се опише, но е толкова възжелано — за такава като нея поетът е рекъл:

Ако езичници я видят в някоя градина,

ще хвърлят идолите си и тя ще е богиня!

   Ако от запад на монах се тя покаже,

   на запад ще се моли и изток ще забрави даже!

Ако в море солено натопи снагата,

Ще стане сладка там за миг водата!

Стопанинът на градината рекъл на девойката:

— Господарке на хубостта, засенчваща всякоя звезда! Ти дойде на това място само защото ние желаем да бъдеш събеседничка на този прекрасен момък, нашия господар Нур ад-Дин! Той е при нас за пръв път!

Тя измъкнала зелена торба от атлазена коприна, обшита с два вида злато, отворила я и изсипала от нея трийсет и два къса дърво. Започнала да сглобява парчетата по определен ред, мъжко с женско, постепенно се оформило дървено тяло, което се издължило и накрая се превърнало в лъскав блестящ уд от индийска направа. Девойката изтръгнала от него звук, сякаш майка зове детето си, сякаш пътник, тъгуващ по родните места, спомнил си водите, които го поили, земята, върху която пораснал, дърводелците, които го измайсторили, бояджиите, които го боядисали, търговците, които го купили, корабите, които го пренесли — прозвънял, извикал, изохкал, въздъхнал, сякаш девойката го питала за всичко това, а той отговарял чрез нея, като напявал следните стихове:

Преди да стана уд, аз на славеи бях дом,

те весело гнездяха на всеки кичест клон

   и песните им нежни, изпълнени в захлас,

   запомнях и повтарях със клоните си аз!

Но без вина отсечен, аз паднах на земята

и станах уд изискан… И песента позната

   отново днес повтарям чрез струните си нежни,

   убит съм, ала пазя аз паметта си прежна!

Без мен са невъзможни приятелски веселия,

без мен се те превръщат в пиянски нощни бдения.

   С мелодията чиста езиците не спорят,

   тя ме поставя гордо безспорно най-отгоре.

Там всеки ме прегръща, от песен щом разбира,

тя чувствата на влюбен разпалва, а не спира,

   и любовта му нежна излива се в постеля!

   Че кой веднъж ме хване — Аллах не ни разделя!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че девойката притиснала уда в скута си, придърпала струните и заредила:

Любов рани ли те в сърцето — то тежи,

там мъка по любимия лежи,

        но славеева песен заклокочва,

        щом прага на възлюблена прескочиш!

О, събуди се в тази лунна нощ —

на любовта магията е нож,

        от зъл завистник във сърце забит!

        И затова съм съчинила стих:

Аз четири цветя съм тук събрала,

до роза — мирта, до шибоя — ала!

        Опитай се и ти и събери ми

        до песни — сълзи, и до мъка — рими!

Нур ад-Дин я гледал с влюбени очи — толкова му харесвала. Тя също разглеждала един по един търговските синове и накрая спряла задълго погледа си върху него. Той й се сторил като месечина между звезди, защото говорел учтиво, бил снажен и мил като полъх на вятър, както е казал поетът:

Устни усмихнати, бенка на бузата,

мъх на брадата — магия на чувствата,

                бляска в челото му белотата,

                черна над него се вие косата,

мисъл спокойна клепачът му крие,

взор благороден, източена шия,

                мирта лицето е, рози са бузите,

                ахат е усмивката, корали са устните,

за плод готово стъбло е снагата —

то вече ухае на жътва богата,

                пъргава риба е всяко движение,

                скриващо сила и страст, и умение,

с повей на мускус е всяка въздишка,

вятър през нея прохлада разплисква!

                Светлото слънце той затъмнява,

                месец залязва — Звездица остава,

лека душата коприна покрива,

всичко във него красиво е, живо!

                Но скорпиони зли му завиждат,

                те обичта в ковчези зазиждат!…

А Нур ад-Дин, победен от виното, започнал да я възхвалява:

Гласът й тих привлича

        самотника пиян,

от струните извлича

        божествен звук и свян…

Девойката го погледнала с обич и това още повече усилило неговата страст. Тя въздъхнала, привлечена от неговата хубост, и за да се овладее, прегърнала уда и запяла следната песен:

Погледнах го нежно, а той ме упрекна!

Душата моминска той стиска в ръцете,

        отблъсква ме грубо, макар и да знае

        защо тъй сърцето моминско играе!

Аллах тъй записа във вечната книга —

аз все да го гоня и да го не стигам!

        Очите ми друг да погледнат не могат,

        сърцето жадува за него! За бога,

аз тебе, сърце, ще изтръгна със болка!

        Защо го ревнувам? Без него не мога!

Сърце, утеши се и друг намери си!…

Но пак ти към него неспирно стремиш се!

Нур ад-Дин загубил ума и дума от силна страст и желание, притиснал я към себе си, тя му отговорила със същото, обладана от същите чувства, целунала го между очите, той я целунал по устните, двамата започнали да си разменят целувки като влюбени гълъби. Дружината се смутила, започнали да се изправят един след друг. Тогава Нур ад-Дин дошъл на себе си, вдигнал ръце от нея, тя грабнала уда, изсвирила няколко мелодии, за да дойде на себе си, и запяла:

Щом гроздето се смачка — от него сок тече,

душата той разсмива, но като с меч сече,

   той хубости и страсти в едно кълбо събира

   и тялото изпълва с могъща страшна сила!

О, ако нежността в сърце бе като в тяло,

аз, без да се замисля, приемам я изцяло!

   До тяло — тяло нежно и до сърце — сърцето

   и като вино сладко да пия аз лицето!

О, остави, прости ми! Че пак сме пред разлъка —

ти пиеш мойта хубост, а аз пък пия мъка!

Нур ад-Дин не се сдържал и отговорил:

Изгрява ясно слънце — и усетих

                аз полъха му топъл във кръвта си!

И тебе зърна, в изненада трепна

                с лъчите си, и поздрави съня ти!

Лицето кротко, сънно, го стъписа

                със хубостта си, с нищо несравнима,

която аз да гледам вечно искам,

                с желание зова: „Ела, любима!“

Грехът ни е простен… Но белег кървав

                в сърцето погледът ти чист остави!

Сега и ден, и нощ проливам сълзи —

                в теб паметта остана окована!

Девойката се смутила, пак грабнала своя уд и запяла:

Кълна се в лицето ти, живот на душата ми —

                   появата твоя съвсем ме обърка!

Дори във съня ми ти пак появяваш се,

                   мой призрак прекрасен, и пак ме не свърта!

Вълнува се тялото в порив отчаян —

                   никой друг досега не ме е тъй развълнувал!

Ти, стръкче от роза със дъх ароматен!

                   Защо появи се? Защо те не чувам?…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато девойката свършила своята песен, душата на Нур ад-Дин потръпнала с огромна тръпка и той й отговорил със следната песен:

Слънцето изгрява в утро ранно,

ако луната е залязла бавно…

   За да изгрее, то луната гони —

   така диктуват му вселенските закони!

Сълзите ми в реката ти ще видиш,

ти събери ги и на всеки срещнат покажи ги!

   Стрелата хвърли — и удари ме в сърцето,

   и то, ранено, спря на кръстопътя, клетото!

Сълзите ми са в Нил и той от тях се пълни,

живот те дават на зърната — да покълнат!

   Пари ли искаш? Всичките вземи ги,

   ала защо сънят ми с поглед взе, кажи ми!…

Когато девойката чула тази песен, сърцето й затупкало, всяка дума намерила килийка в нейната плът, тя го притиснала към гърдите си, зацелувала го, както гълъбица гълъб целува, той също я зацелувал по-горещо от преди, пък когато се нацелували, тя пак взела уда и запяла:

О, мъко моя, укор мой и упрек,

не се оплаквам нито днес, ни утре!

           Защо ме обвиняват? Аз не крия,

           че подчини ме сладката магия!

Ругаех аз обичащите страстно

и искам ти да ме ругаеш властно

           за мойта страст, до вчера обругана,

           а днес отворила жестока рана

в душата ми… И ако сила властна

ме отдели от ласките ти страстни

           за цял живот — то цял живот тогава

           вместо Аллах аз теб ще призовавам!

О, ако той не ме пои със нежност,

           нектарът в него стане ли верига,

Аллах велик да ми потърси сметка,

           че никога не ще да кажа: „Стига!“

Нур ад-Дин се чудил на големия й майсторлък и й благодарил. Изслушала тя похвалите му, скочила, издърпала го настрани, смъкнала от тялото си всичките си дрехи и накити, седнала на бедрата му, зацелувала го по очите и по бенките на бузата, после му дарила всичко, което може да дари една жена на един мъж, и рекла:

— Хубавецо, знай, че дарът е такъв, какъвто е дарителят, но и каквото заслужава дареният!

Приел Нур ад-Дин този дар и когато всичко свършило, я целунал по устните, бузите и очите. Дълго останали така, докато дошло време бухалът да заспи и паунът да се събуди. Тогава Нур ад-Дин решил да си тръгне.

— Къде отиваш, господарю? — запитала го тя.

— В бащиния си дом! — отговорил той.

Търговските синове го убеждавали да остане и да преспи при тях, но той яхнал мулето си и не спрял, докато не се прибрал. Посрещнала го майка му и го запитала:

— Защо те нямаше досега, синко? — пристъпила да го целуне по устата, усетила дъха на виното и възкликнала: — Синко, как можа след толкова молитви и пости да почнеш да пиеш вино!

Ето че и бащата дошъл. А Нур ад-Дин се бил вече изтегнал в постелята си и заспал.

— Какво му е на Нур ад-Дин? — запитал бащата.

— Главата го е позаболяла от течението в градината! — отговорила майката.

Влязъл бащата при сина си да го види какво го боли, и подушил миризмата на виното. Той никак не обичал хората, които пиели вино.

— Горко ти, синко! — възкликнал той. — Дотолкова ли оглупя, че и вино започна да пиеш!

Нур ад-Дин бил съвсем пиян и като чул бащините си думи, вдигнал ръка и ударил баща си. Ударът се оказал съдбоносен за дясното око на бащата — то изтекло върху бузата му и търговецът паднал в несвяст. Около час го пръскали с розова вода. Когато се свестил, той се заклел, че ще се разведе с майка му, ако тя не отсече дясната ръка на сина си до разсъмване. Свила се душата на майката, като чула тази закана, изплашила се за чедото си, замолила бащата да се вразуми, докато накрая и той заспал. Тя изчакала да изгрее луната, отишла при сина си, който бил вече отрезвял, и му рекла:

— Ей, Нур ад-Дин, да знаеш какво зло стори на баща си! Удари го по дясното око и то изтече на бузата му. Той се закле да се разведе с мен, ако до тая сутрин не отсека ръката ти!

Нур ад-Дин много съжалил за стореното, но станалото веднъж с оплаквания не се оправя…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ПЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че майката рекла на Нур ад-Дин:

— Чедо, трябва да бягаш, да търсиш спасение, да се скриеш при някой приятел и да чакаш какво ще пожелае Аллах, защото той днес може да пожелае едно, а утре — друго! — после отворила сандъка с парите, извадила кесия със сто динара и рекла: — Ето, вземи тези пари, използвай ги, за да преживееш! Когато ги свършиш, прати някой да ми каже, за да ти пратя още! Ако ми пишеш, пиши ми тайно, пък дано Аллах те върне един ден у дома ти!

Взел Нур ад-Дин кесията, понечил да си тръгне и изведнъж зърнал друга, по-голяма кесия, която майка му била забравила до сандъка, а в нея — хиляда динара. Взел той и тази кесия, вързал двете на кръста си и призори тръгнал по тъмния сокак към Булак. Когато съмнало, той бил вече там. Вървял по брега на реката и видял кораб с опънати платна, моряците — готови за тръгване.

— Вземете ме с вас! — помолил той.

— Добре си дошъл, качвай се, хубавецо!

Нур ад-Дин се затичал начаса към пазара, купил си всичко нужно за път и се върнал на кораба, който веднага отплавал. Пътувал, що пътувал, стигнал до Александрия. Аллах го прикрил и той влязъл в града. Видял, че е с укрепени стени и красиви градини, които разхлаждат жителите му и всекиму е приятно да живее в него. В него никога няма студена зима, розите му подсказват, че там винаги е пролет, цветя цъфтят, дървета зеленеят, плодове зреят, потоци обилни се леят. Сградите му са с градеж безподобен, високи и стройни, жителите му са все добри хора, вечер портите му се затварят и всички остават защитени в мир и сговор. За него е казано в стиховете на поета:

Казах веднъж на приятел,

        който има изискан слог:

„Опиши ми Александрия!“

        „Тя е прекрасен порт! —

каза. — Със климат мек

и с хляб за всеки човек!

        Александрия красива

        е пристан за всяка гемия,

но със това се отличава,

че чужденец тук свой не става!“

Тръгнал Нур ад-Дин из този град, чудел му се и се маел, защото описанието му напълно подхождало на великото му име. И както си ходел из пазара на благовонията, някакъв възрастен човек излязъл от дюкяна си, поздравил го, хванал го за ръка и го повел към дома си. Този дом бил в хубав сокак, подметен и напръскан с вода, подухвал прохладен вятър и листата на дърветата правели дебела сянка. Мегданът пред него бил чист и влажен, носел се аромат на цветя, полъхвал приятен зефир, сякаш човек бил попаднал в рай благодатен. Улицата била от двата си края покрита с каменни плочи. Шейхът въвел Нур ад-Дин именно в дома си, чиито основи били забити във водата, а покривът му бил вдън небесата. Наредил да му донесат да хапне и запитал:

— Кога пристигна от Кайро в този град?

— Тази нощ, бащице!

— Как се казваш?

— Али Нур ад-Дин!

— Заклевам те, Нур ад-Дин, че ще се разведа с тройна клетва, ако не останеш да живееш тук, пък аз ще ти дам дом!

— Но, господарю шейх, кажи ми нещо повече за себе си!

— Чедо, преди години дойдох тук от Кайро, за да завъртя търговия! Имах нужда от хиляда динара — баща ти Тадж ад-Дин ми ги даде, без дори да ме познава! Никога не ми е писал да му ги върна, търпеливо чака, докато аз един ден не му ги пратих, след като се бях замогнал, заедно със скромен дар. Виждал съм те, като беше малък, и сега те познах, пък, ако е пожелал Аллах, нека ти върна онова добро, което някога получих от баща ти!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Нур ад-Дин много се зарадвал, измъкнал кесията си с хилядата динара, подал я на шейха и рекъл:

— Вземи това у себе си да го пазиш — ще купя после някоя стока и ще завъртя търговия!

Така останал Нур ад-Дин в Александрия. Няколко дни бродил от улица в улица, ял, пил и се веселил, докато стоте динара, които носел у себе си, се свършили. Отишъл при шейха да вземе някой и друг динар от хилядата за харчлък, не го намерил в дюкяна му и седнал отпред да го почака. Точно по това време на пазара дошъл някакъв персиец, а с него — неволница като сребро чисто, като бяла риба в извор бистър, като газела из равнината, с лице, затъмняващо слънцето и луната, със снага източена, гръд изпъчена, със зъби като бисери, с корем като морски вълни плиснали, с хубост и свежест, с наметка — прелест, както е казал поетът:

Създадена е сякаш тя от въздух,

           ни ниска, ни висока — съвършенство!

От притеснение на бузата й роза цъфва

           за да изпъкне тъмната й бенка,

тя късче от луната е, обляна

           със мускус ароматен, а снагата

от бисерна вода е изтъкана,

           а всяка нишка лъч е от луната!

Персиецът викнал един далялин и му рекъл:

— Вземи тази неволница и устрой наддаване за нея!

Отвел я далялинът по средата на пазара, донесъл стол от абаносово дърво с орнаменти от бяла слонова кост, сложил девойката да седне, снел покривалото от лицето й и под него се показало лице като щит посребрен, като блестяща звезда, като месечина в четиринайсетия ден на месеца, с такава приказна красота, каквато е описал поетът:

На хубавото й лице ядоса се луната,

   но от гнева и от срама тя се стопи, горката!

Тополата пък се опита да си сравни снагата

   и рухна във трески за огрев тя, горката!

А колко хубаво го е казал друг един поет:

Покрита с позлатено покривало,

душата ми обърка тя изцяло!

          Под него лъчезарно е лицето —

          то гони тъмнината от небето!

О, ако само поглед си открадна —

на късче от луната съм попаднал!

— Плащайте за перла от води дълбоки, който я купи — точно му е окото! — провикнал се далялинът.

— Давам сто динара! — рекъл един търговец.

— От мене двеста! — отзовал се друг.

— Триста! — провикнал се трети.

Така наддавали те, докато цената й стигнала деветстотин и петдесет динара. Тук наддаването спряло. Далялинът отишъл при персиеца и му рекъл:

— Цената на неволницата стигна деветстотин и петдесет динара! Да я продам ли?

— А тя съгласна ли е? — запитал персиецът. — Не искам да й чупя хатъра, защото по време на пътуването се поразболях и тя ми направи големи услуги! Заклех се да я продам само на онзи, когото тя хареса! Ти поговори с нея! Ако е съгласна, продай я, на когото тя пожелае, ако не ще — не я продавай!

Отишъл далялинът при неволницата и попитал:

— Хубавице, господарят ти е оставил продажбата ти в твоите ръце! Цената ти стигна деветстотин и петдесет динара! Искаш ли да те продам?

— Покажи ми кой иска да ме купи! — помолила го тя.

Далялинът довел един търговец — възрастен шейх на почтени години. Поизгледала го тя и се обърнала към далялина:

— Абе, далялино, ти луд ли си, или ще полудяваш? Как ще ти позволи Аллах да ме продадеш такава като мене на подобен дъртак, който говори следното, като легне с жена си:

Днеска пак жената се разсърди —

           иска нещо — а пък то не мърда!

Щом онуй се вре между краката,

           а не влиза — ето ти рогата!

Боже, боже, като восък мек е,

търка се, но не й прави кефа!

Щом шейхът чул тази зла насмешка, ядосал се и викнал:

— Ей ти, най-проклет между всички даляли! Домъкнал си на пазара някаква зловредна неволница, която ми се подиграва пред всички търговци!

Далялинът я отвел на друго място и й рекъл:

— Моля те, не бъди невъзпитана! Шейхът, с когото се подигра, е главен на онзи пазар, той проверява мерките и теглилките!

А тя му се изсмяла и пропяла следния куплет:

Султаните са хора властни,

повелите им са опасни:

   на порти бесят те валии,

   а шейхове с камшици бият!

— За бога, господине, ама на този шейх няма да се продам! Продай ме на друг! Ще се покоря, но не мога да унижавам себе си!

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че далялинът отвел неволницата при някакъв голям търговец и я запитал:

— А да те продам ли на този търговец за деветстотин и петдесет динара? Изгледала неволницата търговеца и разбрала, че е старец, но с боядисана брада, и възкликнала:

— Ти луд ли си? Как може да ме продадеш на този шейх, който е пред умиране? Да не съм аз кокошка за клане или жена с развалени нрави, че да ме предлагаш от старец на старец? За такива е казано:

Казват, светлина е белотата —

благородство дава на лицата!

                Значи тя: животът е преполовен

                и надолу се пързаля ден след ден!

Щом е тъй, брадата побеляла

да си търси обич посивяла!

А един друг е рекъл:

Гост нахален иде и ми поболя главата,

   че глупакът по̀ е силен от горещината!

Казват всички — да забравя белотата,

   но нали с това нахалство черна е душата!

И още за такива е казано:

Поиска той да я целуне по устата.

   Тя рече: „Не! Не ми е по вкуса!

На гъсти косми не обичам белотата

   и по-добре с памук да пълня пламнали уста!“

А друг някой е казал:

„Защо си боядисал ти косата си?“ —

           запита тя. „Да съм по-млад, красавице!“

Тя се закашля: „Даже и в косата

           накрая ти натикал си лъжата!“

А още един друг поет е казал:

И онзи, който боядисва си косата,

за да запази младостта и красотата,

                ме лъже! И лъжата вечно носи —

                изгуби си косата му цвета си!

Шейхът с боядисаната брада чул тези думи, ядосал се и викнал:

— Ти, най-нищожен между далялите! Докарал си на пазара някаква глупава неволница, която се подиграва със стихчета и с лъжливи приказки!

Скочил и плеснал далялина през лицето. Той грабнал неволницата и я отвел на друго място. Бил много разгневен и й викнал:

— За бога, цял живот не съм срещал по-невъзпитана неволница от тебе! Днес загубих и моята, и твоята печалба, заради тебе си навлякох омразата на всички търговци!

Но ето че по пътя им застанал още един търговец, който увеличил цената с десет динара. Далялинът помолил неволницата да я продаде на него, а тя рекла:

— Покажи ми го да го запитам за нещо! Ако има това нещо у дома си, ще му се продам, а ако го няма — да ме прощава!

Далялинът отишъл при търговеца и му рекъл:

— Господине, тази неволница ми каза, че иска да те пита нещо! Но аз се боя да ти я доведа, за да не ти направи онова, което направи на съседите ни, и да се изложа пред тебе!

— Доведи я! — казал търговецът.

Далялинът довел неволницата. Тя изгледала кандидат-купувача и го запитала:

— Господине, имаш ли в къщата си меки столчета, пълни с парчета кожи от белка?

— Да, хубавице! — отговорил той. — Аз имам у дома си десет меки столчета, пълни с парчета кожи от белка! Но, за бога, какво ще правиш с тях!

— Ще почакам да заспиш, а после ще ти ги натъпча в устата и носа, за да умреш! — викнала тя, а после се обърнала към далялина: — Ти, бе! Май наистина си луд, щом за един час ме предложи на двама старци, всеки от които носи поне по два недостатъка, а после ме предлагаш на този, който има цели три недостатъка: че е нисък, че е дебел и че брадата му е дълга! За такива като него един поет е казал:

Невиждан, безподобен и нечуван

          е този между вси човешки твари,

носът му — педя, а брадата — лакът,

          а ръст пък мери с малкия ми палец!

И още за такива е казано:

Минаре на джамия стърчи на лицето,

           или кукиш през пръсти протегнат!

Този нос май цял свят ще погълне, а после

           май без свят ще остане вселената!

Търговецът хванал здраво далялина за шията и му викнал:

— Ти, бе, как посмя да доведеш тук тази неволница, която ни се подиграва със стихове безлични и думи неприлични!

Грабнал далялинът неволницата, избягал с нея и й рекъл:

— За бога, цял живот с този занаят съм се занимавал, но по-невъзпитана неволница от тебе не съм виждал! Няма по-голямо зло от това, което ми причини днес — отне ми хляба и цялата ми печалба, а получих плесници по лицето и удари по шията!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че далялинът решил да предложи неволницата на един богат търговец, който имал гърбица, и я запитал:

— А не щеш ли да се продадеш на този търговец?

Тя го изгледала и рекла:

— Този е гърбат! Предишните не те ли отвратиха достатъчно, че сега на гърбав ти да ме продаваш! Един друг поет е казал за такива като него:

Възседна гърбавият муле

   и заприлича като него,

избухна смях сред всички люде,

   а мулето от страх избега!

Или както е казал още един поет:

О, тази гърбица! Тя става по-голяма,

по-грозна от огромна гнойна рана!

           Ствол вкаменен — човека тя прегръща —

           дори и вятърът от него се отвръща!…

Побързал далялинът да я отведе при друг търговец, който бил почти сляп, и я запитал:

— Ще се продадеш ли на този?

— Ама той е сляп! За такива поетът е казал:

Не само болката в очите,

   но с нея други сили губи!

Ей, хора мили, тука вижте —

   треска, е окото мъж погуби!

Далялинът я отвел при следващ търговец и я запитал:

— А на този ще се продадеш ли?

Тя го загледала, видяла, че брадата му е прекомерно дълга, и рекла:

— Горко ти! Този мъж прилича на козел, само дето опашката му е излязла през устата! Не знаеш ли, че който има дълга брада, има къс ум, и колкото е по-дълга брадата, толкова повече ум е загубил! Това умните хора го знаят, а един поет е рекъл:

Щом на мъжете дълга е брадата,

на почит са, защото са богати!

                Но щом умът не стига — дължината

                се компенсира винаги с брадата!

Или както е рекъл още един поет:

Приятелят ни има си брада,

           но няма полза май от дължината!

Напомня тя през зимата нощта

           студена, гъста, дълга и космата!

Далялинът я повел обратно.

— Къде ме водиш? — запитала тя.

— При твоя господар, персиеца! Стига ми всичко, което претърпях заради тебе днес!

Неволницата вдигнала поглед към пазарището, огледала се насам-натам и по волята на провидението погледът й паднал върху Нур ад-Дин. Видяла, че е млад и хубав, с блестяща коса и вакли очи, като месечко в четиринайсетия си ден, с блестящо чело, зачервени бузи, мраморна шия, зъби — скъпоценни камъни, както го е описал един поет:

Ти искаш да опишеш красотата,

           да я сравниш със песен и с газела!

Поспри, не си прави труда нататък —

           че несравнима с нея е дори луната!

А колко хубаво го е казал друг един поет:

Прекрасен и в косата, и в челото,

           а младостта със светлина сияе

по бузите! Тя гони бързо злото

                и тъмнината на нощта… Това е!…

Когато неволницата зърнала Нур ад-Дин; той изтласкал от мислите й всичко останало, сърцето й се изпълнило с обич към него. Тя се обърнала към далялина и запитала:

— А онзи млад търговец във фарджия от памучно сукно — той не прибави ли нещо към цената ми?

— Хубавице! — отговорил далялинът. — Този момък е чужденец, от Кайро е, баща му е един от най-големите тамошни търговци! Той е отскоро в нашия град, живее при един от бащините си приятели!

Неволницата снела от пръста си скъп пръстен с изумруд и рекла:

— Заведи ме при този хубав момък! Ако той ме купи, този пръстен ще е отплатата ти за днешните ти беди!

Зарадвал се далялинът, двамата отишли при Нур ад-Дин.

— Господарю! — заговорила го тя. — Кажи, не съм ли хубава?

— Нима може да има на света по-хубава от тебе, господарке! — възкликнал възторжено Нур ад-Дин.

— Защо тогава, когато всички търговци наддаваха за цената ми, ти мълча, не наддаде поне с един динар, сякаш не ти харесах!

— Господарке, ако бе в моя град, бих те купил с всички пари, които притежавам там!

— Господарю! — заговорила неволницата. — Аз не настоявам да ме купиш против волята си, но ако бе добавил нещо към цената ми, щеше да ми направиш удоволствие, макар и да не ме купиш. Нека търговците да кажат: „Ако тази неволница не бе толкова хубава, този търговец от Кайро нямаше да наддава така за нея — хората в Кайро знаят добре цената на красавиците!“

Смутил се Нур ад-Дин, изчервил се и запитал далялина:

— Колко стигна цената на тази неволница?

— Деветстотин и шейсет динара! — отговорил му той.

— Нека стане хиляда динара и твоето влиза в цената!

Избързала неволницата, изпреварила далялина и викнала:

— Продавам себе си на този хубав момък за хиляда динара!

Нур ад-Дин не успял да каже нищо.

— Продадоха я! — рекъл един.

— Заслужава си цената! — рекъл друг.

— Този е проклетник, син на проклетник! — викнал трети. — Вдигна цената, но няма да купува!

— За бога, та те са си лика-прилика! — възкликнал четвърти.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че не успял Нур ад-Дин да се огледа, когато далялинът довел кадия и свидетели, те написали договора за покупко-продажба на неволницата, подписали се и той я подал на момъка, като му рекъл:

— Получавай неволницата си, нека Аллах ти донесе щастие с нея! Тя е само на тебе лика-прилика.

Нур ад-Дин скочил начаса, взел и претеглил хилядата динара, които бил оставил на съхранение при бащиния си приятел, и отвел неволницата в дома, който пак той му бил предоставил. Щом влязла и видяла колко са износени килимите, колко са груби и стари, тя възкликнала:

— Господарю, нима за мен няма при тебе покрив! Нима не заслужавам да ме отведеш в истинската си къща вместо тази, която ти е работна?

— За бога, хубавице, този дом не е мой! — казал Нур ад-Дин. — Той е собственост на един шейх от този град! Той ме настани в него! Знаеш, че не съм тукашен, че съм от Кайро!

— Господарю, и по-малка къща ни стига! Но иди и донеси нещо за ядене — печено месо, пиене, ядки, зеленчуци…

— Хубавице! — отговорил Нур ад-Дин. — Аз имах само онези хиляда динара, с които платих цената ти! Никакви други пари не ми останаха! Няколко дирхама имах — и тях похарчих вчера!

— А нямаш ли в този град приятел, от който да заемеш петдесет дирхама! Донеси ги и аз ще ти кажа какво ще правиш с тях!

— Нямам друг приятел освен продавача на благовония! — отговорил Нур ад-Дин, скочил начаса, отишъл при шейха и го поздравил, а той му отвърнал на поздрава и запитал:

— Чедо, какво купи днес за хилядата динара?

— Купих си една неволница! — отговорил Нур ад-Дин.

— Ти да не си луд да дадеш хиляда динара само за една неволница! — възкликнал шейхът. — Кълна се в брадата си, но каква по род е тази неволница?

— Тя е чуждоземка, чичо!

— Абе, чедо! — заговорил шейхът. — Чуждоземките в този град струват най-много двеста-триста динара! Тебе са те преметнали с тази чуждоземка! Ако пък толкова си я харесал, преспи тази нощ с нея, свърши си работата, пък на сутринта я изведи на пазара и я продай! Дори да загубиш двеста динара, сметни, че си ги изпуснал в морето или пък разбойници са ти ги взели насред път!

— Мъдро говориш, чичо! — рекъл Нур ад-Дин. — Но ти знаеш, че аз имах само хиляда динара, и с тях я купих! Дори дирхам нямам за харчлък! Стори ми добро, заеми ми петдесет дирхама до утре, пък когато я продам, ще ти ги върна от печалбата!

— Дадено, чедо! — казал шейхът. — Ще ти дам! — отброил му петдесет дирхама и добавил: — Ех, сине, млад си още, а и неволницата ти сигурно е хубава! Може пък сърцето ти да се привърже към нея, да не ти е леко да я продадеш! Нищо да нямаш — пак ще трябва да харчиш! Ще похарчиш тези петдесет дирхама, ще дойдеш пак, аз пак ще ти заема, после пак и пак — до десет пъти! Но дойдеш ли единайсети път, ти ще изгубиш обичта ми, както си изгубил бащината!

Дал му шейхът петдесет дирхама. Взел ги Нур ад-Дин, върнал се при неволницата, която му рекла:

— Господарю, иди начаса на пазара и ми донеси коприна в пет цвята за двайсет дирхама, а за останалите трийсет купи месо, хляб, пиене, плодове и благовония!

Нур ад-Дин купил всичко, което му поискала неволницата. Тя запретнала ръкави, сготвила много вкусно ястие, наредила трапезата, двамата яли до насита, после тя сложила виното, пийнал той, пийнала и тя с него, тя непрекъснато му наливала и го галела, докато той се напил и заспал. Тогава тя станала, измъкнала от бохчата си торбичка, извадила от торбичката две куки за плетене, седнала и заплела, а като свършила, извезала прекрасен пояс. Излъскала го, почистила го, той станал гладък като тъкан плат, и го сложила под възглавницата. После се съблякла, легнала до Нур ад-Дин и го притиснала към гърдите си. Стреснал се той от сън и усетил до себе си девойка като чисто сребро, по-нежна от коприна, по-свежа от нощ, по-привлекателна от всяка наука, по-прекрасна от утринна розовина, снага източена, гръд изпъчена, корем вдига се и спада, пъп дълбок по него бяга, хълбоци — възглавници, пълнени с паунов пух, а между тях — нещо, което езикът е безсилен да опише и думите се объркват, щом го споменат. Обърнал се Нур ад-Дин към неволницата, притиснал я към гърдите си, засмукал устните й, проврял езика си между тях, залепил се за тялото й и усетил, че е перла още неразтваряна, от друг ездач кобила необяздена и невъзкачвана, отнел моминството й и усетил безкрайна сладост. Между двамата пламнала вечна и неотделима любов. Дълго я галил той, целувал страните й, обръщал я ту по гръб, ту по корем като песъчинка в морска вълна, черпил с пълни шепи от сладостите й, неведнъж късал цветето й, с копието си прониквал в пещерата й, докато в страст прегръщал снагата й, близал с устни голото й тяло, в него тялото си облекчавал, после пак се възпламенявал, хващал я за раменете, хапел я по бузите, милвал я по гърдите, а тя под него се раздвижвала по египетски, закачала го по йеменски, въздишала по етиопски, отпущала се по индийски, стенела от страст нубийска, възбуждала се по селяшки, галела го думиятски, горещината й била саидска, а облекчението — александрийско. Неволницата била събрала у себе си целия този грозд. После двамата спали до сутринта сладко и безметежно…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че двамата влюбени прекарали нощта покрити само с дрехи от въздух. Много неща имали да си казват, но и така им било добре и те си мълчали и се любили. Нур ад-Дин се събудил, когато утрото било вече изгряло и осветило света със своя блясък, и видял, че неволницата вече била донесла вода. Двамата се измили, той произнесъл нужната молитва, тя донесла малко ядене и пиене, което било останало от предната вечер. Той хапнал и пийнал, а тя извадила пояса, който била изплела през нощта, подала му го и рекла:

— Господарю, вземи този пояс!

— Откъде се взе той? — запитал той.

— Той е от коприната, която ти купи вчера по моя заръка! Аз го изплетох, а ти сега го отнеси на персийския пазар и го продай най-малко за двайсет динара чисто!

— Ама, хубавице, може ли нещо за двайсет дирхама да се продаде за двайсет динара и да е изплетено само за една нощ?

— Господарю, ти не знаеш цената на този пояс! — рекла неволницата. — Но послушай ме, занеси го на пазара!

Взел Нур ад-Дин пояса, занесъл го на персийския пазар, дал го на далялина и му наредил да наддава за него. Седнал сам той на каменна скамейка пред някакъв дюкян. Когато далялинът се върнал, рекъл:

— Господарю, ето цената за твоя пояс — двайсет динара чисто злато на ръка!

Много се зачудил Нур ад-Дин, взел двайсетте динара и не знаел да вярва ли на очите си. Грабнал златото, купил начаса за всичките пари коприни с всички възможни цветове, за да ги направи неволницата всичките на пояси. Върнал се вкъщи, дал й коприните и рекъл:

— Направи всичките на пояси, пък и мен научи да работя като тебе! През живота си такава голяма печалба за такова нещо не съм вземал!

Засмяла се неволницата на думите му и рекла:

— Господарю Нур ад-Дин! Иди при твоя приятел продавача на благовония и вземи назаем от него още трийсет дирхама! Утре ще му ги върнеш от цената на пояса заедно с предишните петдесет!

Отишъл Нур ад-Дин при приятеля си шейха и му рекъл:

— Чичо, заеми ми още трийсет дирхама! Утре, ако е пожелал Всевишният, ще ти върна наведнъж осемдесет!

Отброил му шейхът трийсет дирхама, взел ги Нур ад-Дин, отишъл на пазара, купил месо, хляб, ядки, плодове и благовония както предния ден и ги занесъл на неволницата, която се казвала Мариам, по прякор Занария! Тя приготвила богата гозба, сложила я пред господаря си Нур ад-Дин. След като хапнали, сложила пиенето, наляла му една чаша, после още една и така го упоила. Махмурлукът го съборил и той заспал. Тя тутакси скочила и заплела пояса си, а като го свършила, увила го в хартия, съблякла се и легнала до него, събудила го с ласките си и — правили, що правили — така до сутринта…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на сутринта Мариам му дала пояса и рекла:

— Иди на пазара и го продай за двайсет динара както преди!

Той отнесъл пояса на пазара и го продал за двайсет динара. Отбил се при шейха, върнал му осемдесетте дирхама, благодарил му за стореното добро, а търговецът на благовония му рекъл:

— Ти продаде ли неволницата, чедо?

— Как да продам душата на моето тяло! — възкликнал момъкът и му разказал всичко, което му се било случило.

А шейхът рекъл:

— За бога, чедо, ти ме зарадва! Нека винаги да ти е добре! Желая ти хаир и заради приятелството ми с баща ти!

Нур ад-Дин се сбогувал с шейха, отишъл на пазара, купил всичко, както правел обикновено, и се върнал при неволницата. Двамата яли, пили и се веселили.

Така се галили те един друг цяла година. Всяка вечер тя изплитала по един пояс и той го продавал за двайсет динара, двамата имали достатъчно да харчат за всичко, от което имали нужда, а остатъка той оставял при нея, за да ги имат за черни дни. След една година тя му рекла:

— Господарю Нур ад-Дин! Когато утре продадеш пояса, вземи за всичките пари коприна от шест цвята! Хрумна ми да ти изплета кърпа, която да носиш метната на рамо — на такава кърпа не са се радвали не само търговските, но и царските синове!

Нур ад-Дин продал пояса, купил цветна коприна, каквато му била поръчала Мариам, и й я донесъл. Седнала тя да му прави кърпа. Цяла седмица я работила, защото всяка вечер трябвало да плете и поредния пояс. Накрая я свършила, метнала я на рамото му и той се появил с нея на пазара. Търговци, купувачи и градски големци се спирали пред него, за да видят прекрасната изработка на тази кърпа.

Случило се една нощ, когато Нур ад-Дин спял, да се стресне посред нощ и видял неволницата си да плаче горчиво и да нарежда:

О, те се приближават! Победиха!

           Часът ни за разлъка е настъпил!

Сърцето ми се пръска в мъка тиха

           по нощите и нежните ни тръпки!

Завистници зловещи ни

           очите зли опасно наблюдават!

И завистта им толкова е вредна!

           Клеветници! И как се те надяват!

— Любима Мариам, какво ти е? Защо плачеш? — запитал той.

— Плача заради раздялата! — отговорила тя. — Сърцето ми я предусеща!

— Че кой може да ни раздели? Нали съм ти най-милото същество!

— Така е, ала щастието на един е яд за друг! Слушай колко хубаво го е казал поетът:

Добри са дните, щом са пълни с добрина,

но в тях човек не вижда съдбовната злина!

                Виж, заслепен от обич, и този ден отмина —

                в най-чистата вода все пак си има тиня!

Да, няма чет, безброй са звездите в небесата,

                и там се движат също и слънцето с луната!

Зеленина се шири, но суша я погубва,

умира семето, щом плод даде широка нива!

                А по вълните на морето се носят трупове вонящи,

                но в дъното му хубост крият от хора бисери блестящи!

— Господарю Нур ад-Дин! — продължила тя. — Ако искаш да не се разделяме, пази се от един чужденец! Той е едноок с дясното око, куц с левия крак, с мръсно лице и сплъстена брада! Усетих, че е дошъл в този град! Мисля, че е дошъл единствено за да търси мене!

— Хубавице, ако взорът ми падне върху него, ще го убия! — рекъл Нур ад-Дин.

— Господарю! — възразила тя. — Не го убивай, не го заговаряй, не търгувай с него, нямай нищо общо с него, не го кани на гости! Моля Аллаха — стигат ми и досегашните злини и пакости, които ми е сторил!

Когато се съмнало, Нур ад-Дин взел пояса, отишъл на пазара и седнал при прага на един дюкян. Додрямало му се и той позадрямал. И докато спял, край него минал онзи чужденец заедно със седем души дружина. Зърнал той Нур ад-Дин. Лицето му било увито в онази кърпа, а той държал крайчеца й в ръката си. Приклекнал чужденецът, хванал другия край на кърпата и започнал да я разглежда. Нур ад-Дин се стреснал от сън и видял пред себе си чужденеца, описан от неволницата. Той му креснал високо, за да го изплаши, а чужденецът му рекъл:

— Защо викаш срещу нас? Нима сме ти взели нещо?

— За бога, непрокопсанико! — викнал Нур ад-Дин. — Ако ми бе взел нещо, щях да те заведа при валията!

— Слушай, мюсюлманино! — рекъл чужденецът. — Заклевам те в твоята вяра и нрави, кажи ми откъде имаш тази кърпа!…

— Майка ми я направи със собствените си ръце! — отвърнал момъкът…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че чужденецът запитал Нур ад-Дин:

— Ще ми продадеш ли тази кърпа?

— За бога, проклетнико, нито на тебе ще я продам, нито на някой друг! — възкликнал Нур ад-Дин. — Каквото майка ми е направила, то си е само за мене!

— Продай ми я! Веднага ще ти платя петстотин динара, пък онази, която я е направила, ще ти изплете друга, по-хубава!

— Никога няма да я продам, защото друга такава няма!

— А няма ли да я продадеш за шестстотин динара в чисто злато? — настоял отново чужденецът и продължил да наддава стотица след стотица, докато стигнал деветстотин динара.

— Аллах да ме ослепи, ако го направя! — възкликнал Нур ад-Дин. — Никога! И две хиляди, а и повече да ми дадеш, няма да я дам!

А чужденецът не се отказвал, предлагал нови и нови пари за кърпата, стигнал до хиляда динара. Тогава няколко търговци се събрали и му рекли:

— Ние ще ти помогнем да я купиш! Давай парите!

— За бога, не я продавам! — викнал Нур ад-Дин.

— Слушай, момко! — рекъл му един от търговците. — Тази кърпа не струва повече от сто динара! Този чужденец ти плаща наведнъж хиляда! Печелиш цели деветстотин! Каква по-голяма печалба търсиш? Мисля, че като вземеш хилядата си динара, ще можеш да склониш онази, която я е изплела, да ти изплете друга, по-хубава! Пък ти ще спечелиш хиляда динара от този проклет чужденец, враг на нашата вяра!

Покорил се Нур ад-Дин и продал на чужденеца кърпата за хиляда динара. Онзи ги платил начаса. Нур ад-Дин понечил да отиде при неволницата си Мариам, да й разкаже какво му се е случило с чужденеца, но оня заговорил на търговците:

— Хора търговци, спрете Нур ад-Дин! Тази нощ ще ми бъдете гости! Нося буре с едно от най-старите гръцки вина, тлъст овен, плодове, ядки и благовония! А ти, Нур ад-Дин — продължил търговецът, — трябва да си с нас в подобна нощ! Благоволи, направи ни чест и ела с нас!

Търговците се заклели, че ще се разведат с жените си, ако Нур ад-Дин не дойде с тях. Всички затворили дюкяните си, помъкнали го със себе си и тръгнали след чужденеца, който ги въвел в красива просторна зала. Поканил ги да седнат, сложил софра със странна чуждоземска направа, върху която била изобразена блестяща картина с победител и победен, с обичащ и обичан, с питащ и отговарящ. Върху нея подредил съдини от китайски порцелан и кристал, пълни с ядки, плодове и благовония. Донесъл и буре със старо гръцко вино. Наредил да заколят тлъст овен и започнал да го пече, за да ги нахрани, да ги пои с онова вино, правел им знаци да наливат повече на Нур ад-Дин, за да го опият. Наливали му те, докато го напили. Когато видял, че е съвсем пиян, чуждоземецът му заговорил:

— Господине Нур ад-Дин, ще ми продадеш ли неволницата, която преди година купи в присъствието на тези търговци за хиляда динара? Аз ще ти платя пет хиляди — с четири хиляди повече, отколкото си дал!

Нур ад-Дин се възпротивил, но чуждоземецът продължавал да го пои с вино, да го залъгва с пари, докато вдигнал цената на неволницата до десет хиляди динара. И момъкът, съвсем пиян, викнал пред търговците:

— Продавам я! Давай десет хиляди динара!

Много се зарадвал чужденецът, търговците станали свидетели за договореното, а на сутринта чужденецът викнал стражите си и наредил:

— Донесете ми парите!

Донесли парите, той отброил десет хиляди динара и рекъл:

— Вземи тези пари за неволницата, която ми продаде тази нощ в присъствието на тези търговци мюсюлмани!

— Проклетник! — креснал Нур ад-Дин. — Нищо не съм ти продал, аз нямам неволници!

— Ти ми продаде неволницата си! — настоял чужденецът. — Тези търговци ще се закълнат, че си я продал!

— Така е, Нур ад-Дин! — потвърдили всички търговци. — Ти продаде неволницата си за десет хиляди динара, кълнем ти се! Вземи си парите и му предай девойката! Помниш ли, ти я купи за хиляда динара! От година и половина се наслаждаваш на хубостта й, всяка нощ подслаждаш живота си с нейната близост! И след всичко печелиш девет хиляди динара чиста пара! На всичко отгоре всеки ден тя ти правеше по един пояс, който ти продаваше за двайсет динара! Защо сега отричаш да си я продал, и смяташ, че печалбата ти е малка? Дори да си я обичал — не й ли се насити? Купи си друга, по-хубава! Ние ще те оженим за някоя от нашите дъщери и ще поискаме два пъти по-малък откуп! Нима щерките ни са по-малко хубави? Пък останалите парите останат главница за търговията ти!

Така хитро търговците увещавали Нур ад-Дин, докато той взел десетте хиляди динара. Чужденецът викнал начаса кадия и свидетели и те му написали договора, че е закупил неволница на име Мариам Занария от търговеца Нур ад-Дин.

А Мариам Занария целия този ден чакала господаря си. Той не се върнал до полунощ. Затъжила се тя, заплакала. Чул я шейхът как плаче, и изпратил жена си при нея.

— Защо плачеш, Мариам? — запитала тя.

— Майчице! — отговорила девойката. — Седя и чакам господаря ми да се върне! Боя се да не е попаднал в капан и да ме е продал!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че съпругата на продавача на благовония казала на Мариам Занария:

— Мила Мариам! Дори да напълнят със злато тази стая, той не би те продал! Знам аз колко те обича! Но може би от Кайро е дошъл пратеник на родителите му и той сигурно е устроил пир в тяхна чест! Не е пожелал да ги води у дома си и е останал с тях до сутринта! Не натъжавай душата си! Аз ще пренощувам при тебе тази нощ и ще те утешавам, докато се завърне господарят ти!

Жената на шейха започнала да забавлява Мариам, докато се съмнало. Тогава Мариам видяла Нур ад-Дин да влиза в сокака, онзи чужденец вървял след него, а около тях — дружина търговци. Тя затреперила цялата, прежълтяла и се залюляла като кораб в морето. Жената на шейха я видяла на този хал я запитала:

— Защо лицето ти прежълтя и ти се смути?

— За бога, сърцето ми предчувстваше раздяла след толкова щастие! — отговорила Мариам, заохкала на висок глас и се разплакала така, както никога през живота си не била плакала, а после рекла: — Нали ти казах, че на господаря ми Нур ад-Дин са скроили капан! Сигурна съм, че през нощта ме е продал на онзи чужденец, за когото го бях предупредила!

И докато тя нареждала така, в стаята й влязъл Нур ад-Дин. Мариам видяла, че е побледнял-погрознял и целият трепери, а по лицето му се четат само мъка и скръб.

— Май си ме продал, любими Нур ад-Дин! — рекла тя, избухнала в плач, засуетила се, въздъхнала дълбоко и заредила следните стихове:

От думи полза няма… Съдбата тук довтаса…

   ако човек се сбърка, при нея грешка няма!

Щом бог поиска нещо — съдбата го донася,

   А има той ум-разум, очи, уши… Измама

ушите му запуши, очите — заслепи ги,

   умът му през косите красиви се разсипа!

Не може да избяга — съдбата го достигна,

   болезнено с камшика по мозъка го шиба…

И не е важно що е станало накрая,

но станало е! Само плача и се мая!

Заизвинявал се Нур ад-Дин и заговорил:

— За бога, господарке Мариам, случи се онова, което е било писано! Сложиха ми капан, за да те продам, и аз пропаднах в него!

— Предполагах това и затуй те предупреждавах! — възкликнала тя, притиснала го към гърдите си, целунала го между очите и заредила следните стихове:

Дори и въздухът край теб ми беше упование!

Сега въздишам ден и нощ и гонят ме страдания.

        Във страст изтлявам безутешна и моят плач прилича

        на скритата в клони тъжна песен гургулича…

Живот след тебе, мой любими, не виждам аз насреща,

и теб до мен те вече няма, и не очаквам среща…

Ето че се появил чужденецът, пристъпил към девойката, целунал й ръката, а тя го ударила с лакът през лицето и креснала:

— Махай се, проклетнико! Ти пак ме преследваш, дори измами господаря ми! Но ако е пожелал Всевишният, това няма да бъде краят!

Засмял се чужденецът, но се смутил от удара й, извинил се и рекъл:

— Каква ми е вината, господарке Мариам, когато именно този твой господар Нур ад-Дин те продаде по собствено желание и в пълно съзнание! Кълна се в Иса, но ако той те обичаше, нямаше да те продаде! Ами че той просто си е свършил работата с тебе и ти си му омръзнала…

Сега е време да кажем, че тази неволница била дъщеря на краля на Ифранджия[1], чиито градове са с много забележителности, чудеса и градини, подобни на Константинопол. За това, как тя напуснала баща си и майка си, имало причина, от която се е родил нашият разказ.

Мариам се възпитавала при баща си и майка си, живяла в разкош, научила се да чете и да пише, смело да язди, изучила много мъжки и женски занаяти, като бродерия, шиене, тъкане, правене на колани, плетене, изчукване на злато върху сребро и сребро върху злато. Аллах я дарил с хубост и достойнство, по качества тя надвишавала хората на времето си. Царе от разни страни идвали да я искат от баща й, но всеки срещал неговия отказ, защото той я обичал толкова много, че не можел и за миг да се отдели от нея.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че се случило да я налегне тежка болест, която едва не я погубила. Тогава тя си дала обет, че ако се вдигне от нея, ще посети някакъв манастир на някакъв остров. Този манастир бил високо почитан в страната й. Когато оздравяла, тя пожелала да изпълни обета. Баща й, кралят на Ифранджия, я изпратил в този манастир на малка гемия заедно с няколко дъщери на големци. Когато наближили, изпречил им се кораб на мюсюлмани муджахиди, биещи се по моретата в името на Аллаха. Те ограбили кораба, пленили девойките, взели парите и скъпоценностите и продали всичко в град Кайруан. Мариам попаднала в ръцете на някакъв персийски търговец. Той бил безсилен като мъж. Направил я своя слугиня. Случило се тъй, че той се разболял. Болестта му продължила няколко месеца. Мариам много страдала и много се грижила за него, докато болестта го отминала. Персиецът не забравил състраданието и нежността, с която го обградила, поискал да я възнагради за направеното добро и рекъл:

— Поискай нещо за себе си, Мариам!

— Господарю! — рекла тя. — Искам да ме продадеш само на онзи, когото харесам и обикна!

— Добре, така да бъде, Мариам! — рекъл той. — Ще направя така, че ти сама да се продадеш!

През това време той й бил показал какво е ислям, и тя го приела. Научила от него ислямските ритуали и какво представлява тази вяра. Когато я завел в Александрия, той я продал на когото тя поискала, направил така, че тя сама да се продаде. Ето как станало така, че тя напуснала страната си…

През това време баща й, кралят на Ифранджия, като узнал какво станало с дъщеря му, страшно се разгневил и изпратил по дирите й кораби с рицари, те дълго я търсили по мюсюлманските острови, нищо не узнали и се върнали. Много се натъжил кралят и пратил да я търси този мъж — сляп с дясното око и куц с левия крак. Той бил първият сред везирите му. Бил жесток, упорит, хитър лъжец. На него поверил кралят да я намери и да я откупи, пък ако ще да плати кораб, пълен със злато. Този проклетник я търсил по земи и градове, но не узнал нищо, докато не стигнал до Александрия. Разпитал там за нея и узнал, че е у Нур ад-Дин от Кайро — а че това е истина, му доказала кърпата, защото само тя можела да изплете и да избродира толкова хубава кърпа. И така станало, каквото станало. Изчакал той тя да си поплаче, а после рекъл:

— Господарке Мариам, стига с този плач! Тръгвай към бащиния си град, дома на твоето величие, на твоята родина! Стига си се унижавала по чужди земи! Че и аз да си почина от дългите пътувания, стига съм пръскал пари по тебе! Вече година и половина съм все в морето! Баща ти ми нареди да те купя, дори и да платя за тебе цял кораб със злато!

Везирът на Ифранджия зацелувал нозете й, за да й покаже колко е покорен. Макар и да се държал благовъзпитано, гневът й срещу него растял. Двамата стражи й докарали муле с красиво седло, качили я на него, хвърлили на главата й копринено покривало, обшито със злато и сребро. Те вървели до нея, докато я водели до Морската порта на града, там я качили на лодка. Загребали към голям кораб и я качили на него. Качил се и едноокият везир и викнал на екипажа:

— Вдигайте платната!

Вдигнали начаса те платната, развели се знамената, размахали се греблата и корабът отплавал. А Мариам гледала към Александрия, която изчезвала полека-лека от погледа й, и горчиво заплакала от цяла душа…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ШЕЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Мариам плакала, ридала и редяла следните стихове:

Забързан корабът лети по пътя труден,

           душа ранена пък умира в нежна пазва!

Дали ще дойде ден, о, дом възлюблен?

           Не знаех, че Аллах така наказва!

Къде е той — да излекува тежка болка?

           Къде е той, жадуваният жаден?

О, боже, дай му вяра ти за подвиг,

           да ме желае, да не ме забравя!

Около нея монаси я успокоявали, но тя не чувала думите им, призовавала любовта и страстта си, плачела и ридаела, после заредила следните стихове:

На любовта езикът в мен говори

с любов към тебе, чиста и безспорна!

                Душата ми от страст изгаря цяла,

                сърцето задушава се в раздяла!

                О, тази страст ме сякаш разтопява

                и няма цяр, а няма и забрава!…

Нур ад-Дин Али гледал как Мариам се качила на кораба и отпътувала. Светът му се сторил тесен, той се затичал в стаята, където били живели с Мариам, и тя му се сторила тъмна и мрачна. Видял стана, на който тя тъчела коланите, дрехите, с които се обличала, притиснал ги към гърдите си, заплакал, заридал и заредил следните стихове:

Дали ще има среща след раздяла,

        или ще се усилват страшни болки?

Не може да се върне щастие изтляло,

        да се роди насладата отново!

Дали Аллах отново в цяло ще ни слее,

        тъй както двамата си давахме обети!

О, толкоз трудно мое съжаление!

        Топя се в страст и чувам твойте клетви!

Нима на страсти времето отмина?

        Безбожникът ми болката усили!

Сърце, умри от страст! Сълзица свидна,

        око, не пущай! Нямам вече сили!

Любима, вярвай, губя аз търпение!

        Загубвам те — и трупат се бедите!

Аллаха моля кротко и смирено

        да се завърнеш — пак да сме честити!

Огледал ъглите на стаята и заредил следния куплет:

Следите виждам — в мъка се топя,

   сълзи секат пътеките си нови!

Кой ми домъкна толкова тъга

   и окова надеждата в окови?

После бързо затворил вратата и тръгнал към морето…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Нур ад-Дин дълго гледал, накъдето бил отплавал корабът с Мариам, заплакал и заредил следните стихове:

Привет на теб! Без тебе нямам нищо!

   До теб съм, а съм толкова далеч!

И всеки миг се споменът разнищва,

   тъй както извор жадния влече!

Във разум, в поглед, в слух ти пак си с мене,

   по-сладък споменът ти е от мед!

А корабът лети, платна разперил,

   и носи те, и не оставя вест…

Дали след таз раздяла очите ти ще зърна,

дали ще викнеш към теб да се обърна,

   дали в дома щастливи ще съберем сърцата,

   дали към нас ще има милост пак съдбата!

Вземи от грешно тяло изгнилите ми кости —

бих искал винаги до тебе да ги носиш,

   и нека ги заровят до нежното ти тяло

   когато си отидеш от този свят окаян!

И докато така плачел и зовял „Мариам, Мариам!“, от един кораб слязъл някакъв шейх, който го чул да повтаря:

Върни се, Мариам! Угаснал взор се дави

           във дъждове обилни, които сам излива!

Не ми отправяй тъжна ти упреци корави,

           когато заслепен е и в орбити се скрива…

— Синко! — рекъл шейхът. — Ти май плачеш за онази неволница, която вчера отпътува с чуждоземеца!

Нур ад-Дин заридал още по-силно и заредил следните стихове:

Ще се слеем ли пак след раздялата?

Ще усетя ли тялото, бялото?

                Мъжки страсти бушуват в сърцето,

                а и ревност раздира го, клетото!

Пак денят ще премине в умора,

пак нощта ще е тъжна и морна!

                Няма дума добра — утешение,

                има тежка тъга — нетърпение!

Благодатна за дух и за тяло

стрела — взорът ми — точно и право

                в страна с жезъл царски се мери —

                и звездите от ревност треперят!

Ако в бога не вярвах, бих викнал,

че от него е тя по-велика!

Огледал шейхът Нур ад-Дин и му домъчняло за него. А той бил капитан на кораб, който също имал път към града на онази неволница Мариам, където живеели стотина търговци и правоверни мюсюлмани!

— Почакай и злото ще се смени с добро, момко! — рекъл той. — Ако е пожелал Аллах, ще те отведа при нея!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Нур ад-Дин запитал капитана на кораба:

— А кога ще тръгнем?

— След три дни! — отговорил той. — Живот и здраве да има — живи и здрави да стигнем!

Нур ад-Дин му благодарил за щедростта и добрината, купил някои неща за из път и се върнал при него.

— Какво си купил, синко? — запитал го той.

— Ами каквото ще ми трябва за из път! — отвърнал момъкът.

Засмял се капитанът и рекъл:

— Синко, ти да не си тръгнал само да поразгледаш какви са мачтите и платната ми? Че от тук до твоята цел има два месеца път, и то ако времето е хубаво и ако духа попътен вятър!

Шейхът взел от Нур ад-Дин малко пари, сам отишъл на пазара и му накупил всичко, от което щял да се нуждае за из път, че и за обратно, напълнил му и едно буре с прясна вода. Момъкът се настанил на кораба и три дни живял на него, докато търговците се приготвят и се качат. Тогава капитанът вдигнал котвата.

Петдесет и един дни пътували по морето и точно тогава на пътя им се изпречили разбойници пирати. Те ограбили кораба и пленили всички. Довели ги в град Ифранджа и ги представили на краля. Сред тях бил и Нур ад-Дин. Кралят наредил да ги затворят.

И точно когато ги водели към затвора, пристигнал корабът, на който била принцеса Мариам Занария с едноокия везир, който се явил пред краля и му съобщил за благополучното пристигане на дъщеря му. Ударили камбаните, градът бил украсен пищно, кралят яхнал коня си и се изпъчил начело на всичките си държавници, за да посрещне Мариам. Когато от кораба се показала дъщеря му, той скочил на земята и я прегърнал. Подал й жребец и тя го яхнала. При двореца я посрещнала майка й, целунала я, заразпитвала я как е, дали е девица, както си е била, или е станала жена изоставена, а тя й отговорила:

— Майко! Когато човек е продаден в страната на мюсюлманите и минава от един търговец на друг, той е обречен! Как може една девойка така да остане мома? Търговецът, който ме купи най-напред, ме заплаши с бой и ме принуди да му се отдам, после ме продаде на друг, той — на трети!…

Притъмнял денят в очите на майката. Мариам повторила същото пред баща си. Домъчняло му и на него за това, трудно му било, но все пак разказал за станалото на държавниците и поповете, а те му рекли:

— Кралю, тя е осквернена от мюсюлмани! Може да бъде пречистена само ако се отсекат сто мюсюлмански глави!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че кралят наредил да доведат от затвора пленниците. Изправили ги пред него, а сред тях бил и Нур ад-Дин. Той наредил да им отсекат главите. Първият бил капитанът. После една след друга отсекли главите на моряците и търговците. Останал само Нур ад-Дин. Вързали ръцете му отзад, завързали и очите му и го повели към кървавия пън. Но преди да отсекат и неговата глава, пред краля се появила някаква старица, пристъпила към него и рекла:

— Владетелю! Ти беше обещал тържествено да дадеш на всяка църква по пет пленници мюсюлмани, за да слугуват в тях, ако бог върне дъщеря ти Мариам, помниш ли? Сега е време да изпълниш обета си!

— Майчице! — отговорил кралят. — От всички пленници ми остана само този! Вземи го и нека ти прислужва в църквата, докато се появят още пленници мюсюлмани — тогава ще ти пратя други четирима!

Старицата благодарила, пристъпила към Нур ад-Дин, отвързала го, огледала го и се убедила, че е момък хубав и благороден. Отвела го в църквата и му рекла:

— Съблечи си тези дрехи, синко! Те са годни само за слуги на султани! — донесла му джубе и наметка от черна вълна и широк колан, наредила му да подмита църквата седем дни подред без спиране, а на седмия дошла и му рекла: — Обличай, мюсюлманино, копринените си дрехи, вземи тези пари и днес да те няма! Не оставай тук дори за час, за да не изгубиш душата си!

— Какво се е случило, майчице? — запитал Нур ад-Дин.

— Кралската дъщеря Мариам Занария иска да дойде в църквата, да получи благословение и да даде курбан за здраве по случай спасението й от ръцете на мюсюлманите. Тя ще бъде заедно с четиристотин дъщери на емири, везири и държавни сановници! Ей сега ще дойдат и, не дай, боже, да те зърнат в тази църква, ще те насекат с мечове!

Облякъл се Нур ад-Дин, прибрал шепата пари, поразходил се из улиците, после се върнал към църквата и видял Мариам Занария, която тъкмо пристигала заедно с четиристотин моми. Когато погледът му паднал върху нея, той не се сдържал и викнал с все сила:

— Мариам! Мариам!

Девойките чули виковете на момъка, нахвърлили се срещу него и награбили кръгли камъни, за да го убият. Обърнала се към него и Мариам, познала го и викнала:

— Оставете този момък! Той е луд — лудостта се вижда по лицето му от пръв поглед! — при тези нейни думи той оголил главата си, изпулил очи, размахал ръце, заподскачал от крак на крак, пуснал слюнка от устата си и сополи от носа си, а тя рекла: — Нали ви казах! Доведете ми този луд да видя какво ще каже — аз знам езика на арабите! Ще видя дали лудостта му е лечима, дали приема лекове! — девойките го довели при нея, а после се отдалечили. — Нима заради мене дойде дотук? — запитала го тя. — Нима постави живота си в опасност, а сега се престори и на луд?

— Господарке! — отговорил Нур ад-Дин. — Нима не си чувала какво е казал поетът:

„Заради нея ли си луд?“ — ме питат.

„По-сладка лудост аз не съм изпитвал!

        Едва когато вие полудявате

        от нея — няма да ме укорявате!“

— За бога, Нур ад-Дин! — възкликнала Мариам. — Ти наистина си полудял! Аз те предупредих за всичко още преди да се случи, но ти не ме послуша!

— Аллах да ми прости, че ми е отнел ума! — отговорил момъкът, а после, вдъхновен от праведната си вяра, казал следните стихове:

Куц дявол тласна ме към престъпление,

но ще получа ли за него опрощение?

                Пресметна всичко той докрая като вълк!

                Каква ли полза имам аз от скръб?

Измолвам днес от теб благоволение!

Ти, благородната, дари ми опрощение!

Така двамата се упреквали един друг, давали си дълги обяснения, всеки разказвал какво му се било случило, редели стихове, а сълзите течали по бузите им като реки.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че денят си отишъл и се мръквало. Мариам се върнала при девойките и запитала:

— Затворихте ли вратата на църквата?

— Затворихме я! — отговорили те.

Тя отвела Нур ад-Дин на мястото, което се наричало олтар на Мариам Девата, защото християните твърдят, че нейният дух и душа се намирали точно на това място. Мариам се обърнала към тях:

— Искам сама да вляза в този олтар и да получа благословение от Девата! Много ми домъчня за нея, когато бях в страната на мюсюлманите! А вие, щом свършите с молитвата, легнете си коя където намери!

Те се отделили от нея и се пръснали из църквата. Мариам потърсила Нур ад-Дин и го намерила приседнал край някакво кандило. Пристъпила към него, той скочил и целунал ръцете й. Тя го притеглила до себе си, снела всички скъпи дрехи и украшения, притиснала го към гърдите си, обърнала го върху себе си. Двамата се целували, прегръщали, търкаляли се насам-натам, говорели си, стараели се да не скъсят нощта на своето щастие и да удължат после деня на своята раздяла, както е казал за такива случаи поетът:

О, нощ на срещи с утро на съдба!

                В най-светли нощи ти блести звездата —

                ресница светла във очите на зората!

Аз ставам… Сутрин уж, а време за обяд!

Или както е рекъл друг:

Дали бе сън в очите наболели

                за сън… О, нощ безкрайна и омайна!

Че краят й на нова е начало,

                като халки — окръжности безкрайни!

И още един е казал:

Погледът предхожда любовта —

след разлъка по̀ е сладка тя!

И докато двамата се били унесли в тази велика сладост и огромна радост, един от пазачите на камбаната се качил на покрива, за да я удари, както повелява християнският обичай, и както е рекъл поетът:

Видях го как бие камбаната и запитах:

   О, защо не умея като него аз песен да свия?

Звук божествен! Той вдън небесата се вдига!

   Дали бие камбана или Кайс по тамбурата бие?

Нур ад-Дин и Мариам скочили и се облекли. Това натъжило Нур ад-Дин, утрото му загорчало, той заредил следните стихове:

Целувам бузата ти сладка — роза свежа,

която зъбите ми остри искат да порежат!

                Щастливи бяхме — стражът още спеше,

                а пък и нас на сън ни веч клонеше!

Но ето че задумкаха камбани

като мюедзин от джамия рано —

                ти пак облече роклята красива

                от страх пред стражи зорки, горделиви!

О, моя страст, желание, стремеж, съдба,

знай, пред деня безсилна е човешката борба!

                И ако стана някой ден султан

                с власт безпределна, всекиму ще дам

заслуженото — църкви ще събарям,

поповете в земята ще заравям!

Притиснала Мариам Нур ад-Дин към гърдите си, целунала го по бузата и го запитала:

— От колко дни си в този град?

— От седем дни! — отговорил той.

— Разходи ли се? Познаваш ли улиците, изходите, портите към морето и сушата?

— Познавам ги!

— Когато се мръкне и мине първата третина на нощта, иди при Касата на милосърдието, вземи от нея колкото можеш да носиш, отвори онази порта на църквата, на която има малка вратичка — тя ще те отведе към морето! Ще видиш малка гемия с десет моряци в нея! Капитанът ще ти подаде ръка, хвани се за нея и той ще те качи в гемията! Стой при него, докато дойда! Много се пази, да не би сънят тази нощ да те събори, за да не съжаляваш после!

Тя се простила с него, разбудила свитата си и останалите девойки, излезли навън и се прибрали в отредения й дворец.

А Нур ад-Дин продължавал да се крие зад завесата. После вратата на църквата се отворила, хората станали повече, той успял да се смеси с тях и се приближил към старицата пазителка на църквата.

— Къде спа през нощта? — запитала го тя.

— На едно място в града, както ми нареди! — отговорил той.

— Добре си направил, чедо! — казал тя. — Ако бе дръзнал да пренощуваш в църквата, щях най-жестоко да те погубя!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Нур ад-Дин възкликнал:

— Хвала на Аллах, който тази нощ ме запази от зло!

Той започнал да върши работата си в църквата. Денят изминал, дошла нощта. Станал Нур ад-Дин, отишъл при Касата на милосърдието, взел от нея неща, които са леки за носене, но с цена висока, изчакал да мине първата третина на нощта и през портичката излязъл по пътя към морето. Видял гемия, вързана за брега. Капитанът бил възрастен шейх с дълга разкошна брада. Той стоял прав по средата, а десет мъже чакали повелите му. Той протегнал ръка към момъка, който се хванал за нея, издърпал го и Нур ад-Дин се намерил посред гемията.

— Отвържете въжетата и гребете! — наредил шейхът.

— Ама, господин капитан… — заговорил един моряк. — Как така да гребем? Нали вчера царят ни каза, че утре ще се разходи с тази гемия!

— Непрокопсаници! — креснал капитанът. — Нима не проумявате, че се бунтувате, щом ми възразявате?

Той измъкнал меча си и отсякъл главата на говорещия.

— И каква толкова вина имаше приятелят ни, че му отсече главата? — обадил се друг.

Капитанът замахнал и отсякъл и неговата глава. Така той погубил и десетимата и ги изхвърлил на морския бряг. После се обърнал към Нур ад-Дин и му креснал така високо, че той потръпнал:

— Слез и отвържи въжетата!

Нур ад-Дин се изплашил да не го ударят с меча, изскочил на сушата, отвързал въжетата, после отново се метнал на кораба, а капитанът му занареждал:

— Прави така!… Върти така!… Гледай звездите!…

Той правел всичко, каквото му нареждали, с ужасено сърце. Вдигнал платната и гемията потеглила по морето развълнувано, от вълните разбунтувано. Понесъл ги попътният вятър. Нур ад-Дин държал греблата и дори не смеел да погледне към капитана. Така пътували до съмнало. Тогава вдигнал глава към капитана и видял как той хванал дългата си брада и я дръпнал, тя се отскубнала от мястото си и останала в ръката му — била просто залепена. Вгледал се в капитана и разбрал, че това е неговата възлюблена Мариам. Тя била убила капитана, одрала кожата на лицето му заедно с брадата, залепила я на лицето си и така се била преобразила. Зачудил се Нур ад-Дин на нейната хитрост, гърдите му въздъхнали облекчено и той възкликнал:

— Здравей, Мариам, мое желание, молитва и въжделение!

Потръпнал, разбрал, че надеждата му и желанието му са изпълнени, гласът му се извил в най-нежни трели и той запял:

Болести премахва срещата със тебе,

болките, които мъчат дълго време!

                  Докато сърцето беше топка мъртва,

                  ето че отново в страст гореща пърха!

Някои за лош го пример дават… Нека!

Аз пък не приемам укори нелеки!

                  Грях съм сторил? Нека! Прошка аз не моля!

                  Любовта гори ме вътре — що да сторя?

Уж бе само въглен вътре във душата —

пламна той отново чак до небесата!

                  Чудо чудно стана! Болестта изчезна

                  след безсънни нощи в предълбока бездна!

Ти ми даде всичко! Ти дойде при мене!

Дори със жестокост даде ми спасение!

                  Пък това ни стига да сме си простени!

— Така трябва да се държат истинските мъже, а не от страх да се оставят да ги връзват с въже! — рекла Мариам.

Тя имала силно сърце, знаела как се води кораб по соленото море, познавала различните ветрове и морските пътища. Станала, измъкнала нещо за ядене и пиене, двамата хапнали и пийнали и им станало весело на сърцата. После измъкнала разни скъпоценни камъни и накити от драгоценни метали, злато и сребро на слитъци — всичко, което е леко за носене, но има висока цена, отмъкнато от двореца на баща й, и му го показала.

Вятърът бил умерен, корабът се носел по вълните. Пътували, що пътували и стигнали до Александрия. Отдалече се виждали древните и новите сгради, кулите и стените. Когато стигнали до пристана, Нур ад-Дин изскочил на брега, завързал гемията за един крайбрежен камък, взел някаква скъпоценност, донесена от Мариам, и й казал:

— Ти постой, господарке, в кораба, а аз ще ти донеса от града онова, което ти е нужно!

— Трябва бързо да го направиш! — рекла тя. — Забавиш ли се прекалено, после може да съжаляваш!

Седнала Мариам в гемията, а Нур ад-Дин се затичал към дома на бащиния му приятел, за да заеме от жена му покривало за лицето, наметка, чехли и колан, както се носят жените в Александрия. Но не бил взел в сметките си ръката на съдбата, която извършва най-удивителните чудеса.

Ето пък какво станало с бащата на Мариам.

Събудил се той сутринта, потърсил дъщеря си, но не я намерил. Запитал за нея слугите и неволниците й, а те отговорили:

— Владетелю, тя вчера излезе към църквата, но после не сме чули нищо за нея!

Докато разговарял с неволниците, долу пред двореца се раздал силен вик.

— Какво е станало? — запитал кралят.

— Кралю, на морския бряг са намерили десетмина убити моряци, а царската гемия е изчезнала! Малката вратичка на църквата към морето бе отворена, а пленникът, който бе прислужник там, е изчезнал!

— Щом корабът ми е изчезнал, значи Мариам е в него! — възкликнал кралят…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че кралят на Ифранджия извикал при себе си началника на пристанището и му наредил:

— Ако не настигнеш моя кораб и не ми го доведеш заедно с всички на борда му, ще те погубя най-жестоко!

Изплашен от царския крясък, нещастникът тръгнал, треперейки, и помолил старицата в църквата:

— Какво знаеш за пленника, който бе при тебе? От коя страна е?

— Казваше, че е от Александрия! — отговорила тя.

Началникът се затичал към пристана и викнал на моряците:

— Приготвяйте се и вдигайте платната!

Потеглили начаса. Пътували, без да спират ни денем, ни нощем, и стигнали в Александрия по същото време, когато Нур ад-Дин излязъл от гемията и оставил в нея Мариам сама.

На кораба се бил качил и куцият едноок везир, който я бил купил от Нур ад-Дин предишния път. Те зърнали вързаната гемия, познали девойката и завързали кораба си далече от нея. Добрали се до нея в една от малките си лодки, която се гребе с две гребла. Тихо се приближили до борда, метнали се и за миг Мариам била в ръцете им. Отвързали царската гемия и потеглили. Така постигнали целта си без битка, без дори да извадят оръжие. Духал попътен вятър и скоро стигнали град Ифранджа. Изправили Мариам пред краля, който скокнал и викнал:

— Горко ти, предателко! Как успя да изоставиш вярата на деди и прадеди и да приемеш вярата на исляма, установена с меч!

— Аз нямам вина за станалото, татко! — отговорила Мариам. — Отидох през нощта към църквата да се поклоня на Мариам Девата и там ме нападнаха разбойници мюсюлмани! Те запушиха устата ми, завързаха ръцете и нозете ми, хвърлиха ме на кораба и ме отведоха в страната си! Аз ги измамих и те ме развързаха! Когато видях как хората ти ме откриха и ме спасиха, аз, кълна се в кръста и в онзи, който бе разпнат на него, много се зарадвах, че се отървах от ръцете им!

— Лъжеш, безпътнице и развратнице! — креснал баща й. — Кълна се в истините на Евангелието, че трябва да те погубя, за да служиш за жесток пример на другите!

Той наредил да погубят Мариам и да я оковат върху вратата на двореца. Точно тогава при него влязъл едноокият везир, който отдавна си я харесвал, и рекъл:

— Не я убивай, кралю, ами ми я дай за жена! Аз няма да стъпя в покоите й, преди да съм й изградил замък от корав камък, така че никой разбойник да не може да достигне покрива му!

Съгласил се кралят да му я даде за жена, разрешил на поповете да ги оженят. Омъжили я те за едноокия везир. Той пък наредил да издигнат голям дворец, който да й подхожда. Започнали работниците работа…

А през това време Нур ад-Дин отишъл в дома на шейха, заел от жена му дрехи, каквито носят жените в Александрия. После се върнал при морето, където бил оставил гемията с Мариам. Мястото било празно, а гемията — далече в морето.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че сърцето на Нур ад-Дин се затъжило, той заплакал с обилни сълзи и тръгнал по брега на морето, въртял се насам-натам. Видял събрани хора да викат:

— Мюсюлмани! Никой вече не пази Александрия! Идват някакви чужденци, влизат в града, пленяват хората и си отиват и не излиза насреща им нито мюсюлманин, нито смел войник!

— Какво е станало? — запитал Нур ад-Дин.

— Някакъв кораб с чужди войници нападна града! — отговорили му. — Превзеха една гемия, която се намираше тук заедно с хората в нея, и отпътуваха спокойно за страната си!

Нур ад-Дин паднал в несвяст. Когато дошъл на себе си, хората го запитали какво му е, и той им разказал всичко от начало до край. Те започнали да го корят и тежки думи му издумали, само един рекъл:

— Абе я оставете човека — не му ли стига това, което е преживял!

И докато продължавали така, появил се продавачът на благовония, приближил се да види какво е станало, и видял Нур ад-Дин сред тях.

— Какво се е случило, че си на този хал, чедо? — запитал той.

Нур ад-Дин разказал и на него какво му се било случило.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че продавачът на благовония изслушал Нур ад-Дин, светлината изчезнала пред лицето му, той се натъжил много и рекъл:

— Синко, че защо не я свали от гемията без такива дрехи? Но както и да е, приказките са вече безполезни! Стани да се приберем в града, пък дано Аллах ти даде наложница, по-хубава от нея! А ти знай, че любов и разлъка от Аллаха са поръка!

— За бога, чичо — възкликнал момъкът, — никога няма да мога да я забравя, дори да се наложи да изпия чашата на гибелта!

— А какво си намислил да правиш, синко? — запитал шейхът.

— Ще се върна пак в град Ифранджа. Или — или!

— Синко, има една пословица: „Веднъж стомна за вода, два пъти стомна за вода, на третия път стомната се чупи!“ Не са успели първия път — добре! Но този път може и да те погубят! Та те ще те познаят начаса!

— Пусни ме да замина, чичо! — замолил се момъкът. — По-добре да ме погубят с меч, отколкото да умра в страдания, защото съм я изоставил!

Случайно по това време на пристана чакал кораб, готов за път. Пътниците вече били натоварили нещата си и моряците вдигали платната. Нур ад-Дин успял да се качи на него и няколко дни пътувал с попътен вятър. Пътували, що пътували и — не щеш ли — натъкнали се на чуждестранен кораб, който кръжал по развълнуваното море и щом видел мюсюлмански кораб, пленявал го, защото там се бояли да не би той да идва, за да грабне кралската дъщеря, после докарвали всички пътници при краля на Ифранджия, а той ги колел, изпълнявайки обета, който бил дал заради щерка си. Пленили кораба, завързали всички и ги докарали при краля — бащата на Мариам. Били сто мъже мюсюлмани. Сред тях бил и Нур ад-Дин. Кралят наредил да ги изколят начаса. Изклали всичките, останал Нур ад-Дин — палачът се смилил над него, толкова млад и хубав бил! Загледал се кралят в него, познал го начаса и викнал:

— Абе не си ли ти същият Нур ад-Дин, който бе вече веднъж при нас?

— Не съм бил аз, не се и казвам Нур ад-Дин! — отрекъл момъкът. — Аз се казвам Ибрахим!

— Лъжеш! — креснал кралят. — Ти си същият онзи Нур ад-Дин, когото аз дарих на пазителката на църквата, за да й помага в слугуването!

— Ама аз се казвам Ибрахим, владетелю! — възразил пак Нур ад-Дин.

— Нека дойде старицата! Тя ще каже дали си Нур ад-Дин, или си друг!

Появил се и едноокият везир, който се бил оженил за царската дъщеря Мариам. Той целунал земята в нозете на царя и викнал:

— Царю честити, строителството на двореца привърши! Ти знаеш — аз дадох обет пред Иса, че когато строежът завърши, ще заколя пред портите му трийсет мюсюлмани! Дойдох да ги взема от тебе и да изпълня клетвата си! Ще ти ги заема, а когато получа свои пленници, ще ти ги върна вместо тези!

— Остана ми само този пленник! — възкликнал кралят, посочил към Нур ад-Дин и наредил: — Вземи го и веднага го заколи! Останалите ще ти пратя, когато получа други пленници мюсюлмани!

Едноокият везир взел със себе си Нур ад-Дин и го повел към двореца да го заколи пред прага на портата му.

— Владетелю! — замолили го бояджиите. — Остана ни още два дни да боядисваме! Почакай, отложи клането на този! Нека довършим, пък дано дотогава кралят ти даде и останалите до трийсет! Ще заколиш всичките наведнъж и ще изпълниш обета си в неделя!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че везирът наредил да запрат Нур ад-Дин в двореца. Той бил гладен, жаден и уплашен, защото смъртта вече го гледала в очите…

По волята на съдбата кралят имал два коня близнаци. Единият се казвал Сабик, а другият — Ляхик. Единият бил гладко кафяв, а другият — черен като смолиста нощ. Царете по околните земи толкова ги харесвали, че били обявили награда за всеки, който успее да открадне поне единия от тези два коня. Обещали да изплатят на крадеца червено злато, бисери и скъпоценни камъни, колкото иска. Но никой не можел да открадне нито един.

Случило се, че окото на единия кон заболяло. Кралят довел всички животински лечители да го излекуват, но никой не успял. Тогава при него влязъл едноокият везир, който се бил оженил за дъщеря му, и видял, че кралят е загрижен за коня си. Решил да пръсне тъгата му и рекъл:

— Дай ми този кон, аз ще го излекувам!

Дал му го кралят и везирът го отвел в обора, където бил запрян Нур ад-Дин. Но когато бил отделен от брат си, конят зацвилил високо, така че всички се събудили. Разбрал везирът причината за това цвилене, отишъл при краля и му казал за станалото. Когато той лично се убедил, че думите му са верни, възкликнал:

— Щом това животно не може да претърпи раздялата с брат си, как ли вехнат в такива случаи мислещите твари!

Той се разпоредил да отведат и другия кон в къщата на везира и да му кажат, че по кралска воля двата коня са дар от него за хатъра на дъщеря му Мариам!

А Нур ад-Дин лежал в същия обор окован и овързан. Видял той двата коня и забелязал перде в окото на единия. Разбирал малко от коне и си помислил: „За бога, нека да опитам! Ще викна везира и ще го излъжа, че ще излекувам този кон! Ще направя нещо такова, че окото му да изтече! Тогава той ще ме погуби и ще се отърва от този позор!“ Изчакал везирът да влезе в обора, за да разгледа двата коня, и заговорил:

— Владетелю, какво ще ми дадеш, ако ти излекувам този кон?

— Ако ти го спасиш, ще те отърва от заколението и ще те даря с каквото поискаш! — възкликнал везирът.

— Нареди тогава да ми развържат ръцете от оковите!

Наредил везирът да го освободят. Надигнал се Нур ад-Дин, взел чисто стъкло, счукал го на прах, взел и гасена вар, смесил всичко с лучен сок и завързал сместа върху окото на коня, като си мислел: „Сега окото му ще изтече, мен ще ме погубят и ще се отърва!“ Заспал в сън без мрачни видения. Изгряло слънцето над хълмове и долини. Влязъл везирът в обора, развързал превръзката върху окото на коня и видял, че болестта и изчезнала.

— Ей, мюсюлманино! — викнал той. — Не познавам друг в света да владее така добре като тебе изкуството да цери животни! Никой лечител в страната ни не можа да излекува този кон, а ти успя!

Той облякъл Нур ад-Дин в богата дреха, назначил го за надзирател на конете си, определил му плата, настанил го да живее на горния кат на обора.

А в новия дворец, построен за Мариам, имало кръгло прозорче, което гледало към двора на везира и към обора, където живеел Нур ад-Дин, който се бил посветил изцяло в служба на конете. Нямало какво да му се обяснява. Всеки ден той лично отивал при двата коня, избърсвал ги с ръка и ги изкъпвал, защото знаел колко ги цени и обича везирът. А едноокият везир имал мома дъщеря като тичаща газела, като стъбло на топола. Случило се тя да седне веднъж пред кръглото прозорче, което гледало към дома на везира и към обора, където той работел, и го чула как пее и се опитва да утеши душата си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И СЕДЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че везирската дъщеря чула Нур ад-Дин да пее и да реди следните стихове:

Ти, който ме упрекваш, всъщност стана

мой благодетел, укрепил ми стана!

                Как искал бих да те сгризе съдбата

                и да й вкусиш сам горчивината!

Ах, моя страст, дълбока и безкрайна —

в сърцето пламъци горят омайни!…

        Аз непокорен съм пред твойта злоба,

        пред укори жестоки и прокоби!

Не ме ругай, че пак съм се завърнал,

от любовта си настрани несвърнал!

        Ах, моя страст, дълбока и безкрайна —

        в сърцето пламъци горят омайни!…

Прости на влюбените днес, че утре

ще падне върху тебе твоят упрек!

        И прошката ще бъде по-голяма,

        щом вкусиш сам от техните страдания!

Ах, моя страст, дълбока и безкрайна —

в сърцето пламъци горят омайни!…

        Бях като тебе роб и аз покорен,

        с душица празна, в празнота доволен,

не знаех що е страст, безсънни нощи,

но тя ме призова с зова си мощен!

        Ах, моя страст, дълбока и безкрайна —

        в сърцето пламъци горят омайни!…

Не знаят страст и обич, и копнежи

онези, що не знаят що е нежност

        във дързостта! Ала ума си губят

        онези, що вкуса горчив й вкусят!

Ах, моя страст, дълбока и безкрайна —

в сърцето пламъци горят омайни!

        Очи безброй в безсънен унес плачат,

        клепачи рой будуват зорко в здрача,

реки сълзи се стичат в упование,

копаят в бузи ровове страдания…

        Ах, моя страст, дълбока и безкрайна —

        в сърцето пламъци горят омайни!

Безброй улучили са й стрелите,

тогаз сънят е там, в далечината!

        Разкошни дрехи — болки те обличат

        и ги подгонват по-далеч да тичат!

Ах, моя страст, дълбока и безкрайна —

в сърцето пламъци горят омайни!

        Разбиват всякаква благочестивост

        и като кръв сълзите се разливат,

прозрачни, но горчиви — и храната

вкуса си губи във горчивината!

        Ах, моя страст, дълбока и безкрайна —

        в сърцето пламъци горят омайни!…

Нещастник трябва да е всеки влюбен,

щом сън не хваща погледа изгубен!

        Потънал в бурното море се дави

        от упреци престъпни и корави!

Ах, моя страст, дълбока и безкрайна —

в сърцето пламъци горят омайни!…

        Но влюбеният иска да живее,

        макар и тежко — но да е със нея!

Живот без обич е лукав и празен!

Но кой успял е във любов напразна?

        Ах, моя страст, дълбока и безкрайна —

        в сърцето пламъци горят омайни!…

О, боже, помогни на всеки влюбен!

Дари покой на влюбените люде!

        Блаженство и успешни начинания

        да притъпят ненужните страдания!

Ах, моя страст, дълбока и безкрайна —

в сърцето пламъци горят омайни!…

Когато Нур ад-Дин свършил песента си, везирската щерка си помислила: „Кълна се в Иса и правата вяра, че този мюсюлманин е хубав момък, и аз не се съмнявам, че е влюбен, но е разделен от любимата си! Ако тя е хубава като него, заслужава си той да лее подобни стихове и да се жалва от несподелени страсти!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Мариам Занария, жената на везира, предния ден се била преместила в новия дворец. Тя споделила с дъщерята на везира, че й е тягостно. Тя пък решила да отиде при нея и да й разкаже за този момък и за прекрасно подредените му стихове. Дошла при нея и видяла, че е притеснена, сълзи текат по бузите й, едва сдържа стоновете си и мълви следните стихове:

Отиде си животът, остана само мъка,

          душата ми се свива от скърби и желания,

сърцето ми стопи се от болката разлъка —

          дали ще го прегърна, или пак във страдания

ще гина и ще чакам потънала във мъка?

— Защо ти е притеснена душата, принцесо? — запитала дъщерята на везира. — Какво смущава мислите ти?

При този въпрос Мариам заредила следния куплет:

Ще търпя разлъка със любим.

          Бисери сълзи текат разсипани!

Може би Аллах ще се смили,

          пък макар през трудности да минеме!

— Принцесо, ела с мен при прозореца на двореца! — рекла везирската дъщеря. — Там в обора има един хубав момък и сладки стихове реди — май че е разлъчен влюбен! Узнах това от стиховете и песните, които той реди ден и нощ!

Тогава Мариам си помислила: „Ако думите на везирската щерка са верни, това трябва да е Нур ад-Дин!“ Тя се надигнала и начаса отишла при прозорчето, през което видяла своя господар и възлюблен Нур ад-Дин. Втрещила се, защото веднага го познала.

А той от своя страна също бил обхванат от дълбока любов и редял песен след песен:

Сърцето ми е роб, очите ми — робини,

и нямам си приятел към мене да намине!

  Разкъсвам се от плач, безсъница и страст,

  ридания и мъки над мене имат власт!

Таз обич ме запали, разтърси, разболя ме

и осем пъти сякаш с гореща кръв поля ме,

  и още шест по пет — безкрайно много пъти!

  И колко думи само нещастни я съпътстват:

въздишка, спомен, мисъл, болежки и страдания —

умът сред тях се губи, задавят ме желания,

  мечта, разлъка, мъка, гореща страст и слабост,

  жар, пламък и доволство от несравнима слабост!

Търпението липсва, щом забушуват страсти,

стопи ли се, тогава най-сладка страст на власт е!

  Сърцето пак застива пред този стан прекрасен!

  Не виждаш ли как пламва пак пламък чист и ясен?

Сълзата пак потича прозрачна и гореща

и огънят в душата запалва нова среща!

  Задавих се в реката в мига, във който влезнах

  във нея — и страстта ми ме влачи в тъмна бездна!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че принцеса Мариам се убедила, че пред нея е нейният господар Нур ад-Дин, и си помислила: „Нещастнико, колко много претърпя ти заради мене! Дали Аллах ще ни събере!“ Когато забелязала белезите на мъката по лицето й, везирската дъщеря рекла:

— Принцесо, ти побледня! Този момък нещо ти развали настроението!

— Трудно ми е да гледам този нещастник! — рекла Мариам.

— Принцесо! — казала везирската щерка. — Аз те доведох тук да разсееш тъгата си, а виждам, че този момък влоши положението! Я по-добре да се върнем в двореца!

Мариам се изплашила от дъщерята на везира и рекла:

— Не предполагах, че ще ме притесни дотолкова!

Тя се върнала в стаята си, а везирската дъщеря си отишла по работите. Мариам изчакала, после се върнала при прозорчето и се загледала в господаря си Нур ад-Дин. А той продължавал да скърби, като си спомнял миналото и редял следните стихове:

Надявах се любимата да срещна — и не стана!

Отиде си животът, а с него и надеждата желана!

        Сълзите ми с реката само са сравними…

        Жестоко бих ударил всеки, който укори ме!

Прокле ме някой — във разлъки живота си да пръсна!

Ако го пипна за езика, аз бих му го откъснал!

        За стореното си не жаля и не се оплаквам!

        Изпих го — беше то горчиво, но и безкрайно сладко!

Дойдох за тебе, мила само, в тоз град далечен, чуден,

че не можах да те заместя в сърцето буйно, будно!

        Осъди ме на смърт жестока зловещият тиранин

        за туй, че рана в мен дълбока отвори дъщеря му!

Затегна гърлото ми с примка, уж царство да запази

и ми ограби всичко, всичко, във чер зандан ме смаза!

        Разтворих буйната си младост из въздуха му мръсен,

        ала не срещнах пак онази, зарад която тръгнах!

Газелке млада, моя вярност, в душата нежна тръпка,

аз докога ще бягам още, ще спирам, пак ще тръгвам?

        Събрала толкоз чудна хубост, а пък за мене — мъки!

        Търпението си изгубих във тежката разлъка!

Заселих тебе във сърцето, но с тебе — и бедата!

И все пак радвам се, че там си, прекрасна, чиста, свята!

        И пак сълзите ми потичат като река могъща!

        Ах, ако знаех изход, тръгвам, напускам свои, къща!

Боя се само, че умирам от обич непосилна,

и че надеждата ми бяга — не мога да я стигна!

Щом Мариам чула как Нур ад-Дин реди своите стихове, думите му изтръгнали сълзи от очите й и тя пропяла:

Пожелах си любимия аз да намеря —

  не можах! И изгубих и ума, и дума!

Бях приготвила стихове — цели тефтери,

  щом го срещнах — останах без букви, без думи!

Нур ад-Дин чул гласа на Мариам, познал я, трепнала душата му и той заредил следните стихове:

Ти се показа — мъката се пръсна!

В ужасно място с любовта се сблъсках!

          Дори със звучен стих не се обадих —

          стихът криви се, щом човекът страда!

„Защо мълчиш така? — ти питаш тихо. —

Защо сега не ти е точен стихът?“

          Отвръщам: „О, нима, кажи, не знаеш,

          че те обичам… Или се съмняваш?

На влюбения всичко му е чуждо —

дори от думи не усеща нужда!“

Мариам се замислила как ще може да освободи своя възлюблен. Тя взела дивит и перо и след като сложила в горния край на страницата свещеното „В името на Аллаха“, написала следното писмо: „Мир от Аллаха и нека неговото благоговение бъде с тебе! Твоята неволница Мариам те поздравява и много страда за тебе! Щом тази хартия попадне в ръцете ти, стегни се начаса и вникни издълбоко в това, което тя иска от тебе! Пази се много да не заспиш! Когато мине първата третина на нощта, трябва да оседлаеш двата коня и да ги изведеш извън града! На всеки, който те запита къде ги водиш, отговаряй, че ги водиш на паша! Никой няма да те спре! Хората в този град са сигурни, защото портите му нощем се затварят!“

Завила Мариам хартията в копринена кърпа и я хвърлила през прозорчето. Тя паднала близо до Нур ад-Дин и той я взел. Прочел я, познал почерка на Мариам, целунал писмото, очите му се просълзили и той заредил следните стихове:

Нощта донесе ми писмо от тебе,

          то развълнува ме и ме успокои,

към миналото щастие ми мислите отведе!

          Хвала на бога — той пак със тебе ме дари!

Нур ад-Дин изчакал да мине първата третина на нощта, бързо скочил, отишъл при двата коня, сложил им две от най-хубавите седла, измъкнал ги, тръгнал към градската порта и седнал да чака Мариам…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че по същото време Мариам се прибрала в стаята си. Там тя заварила едноокия везир, който седял облегнат на възглавница, пълна с паунови пера, готов да протегне ръка и да я притегли към себе си. Тя в ума си призовала на помощ бога: „Велики Аллах, не го доближавай телом до мене, защото съм чиста! Помогни ми в делото, което съм намислила!“ После се престорила на любезна, седнала до него и мило го заговорила:

— Господарю, ти надменност ли ми показваш, или се преструваш? Един умен човек е измислил пословица: „Няма ли мир, грабвай камилата и бягай!“ Щом не идваш при мене, аз ще дойда при тебе и ще ти бъбря!

— Бъди благословена, хубава принцесо! — рекъл везирът. — Аз съм само твой слуга! Въздържах се да идвам, защото си бисер невиждан и пред тебе аз свеждам очи към земята!

— Я остави тези приказки, ами дай нещо за хапване и пийване! — рекла тя.

Викнал везирът слуги и неволници и им наредил да донесат трапеза, а на нея — всичко, каквото може да ходи по земята, да лети в небесата и да плува по водата — птици, яребици, пилета, гълъби, агнета сукалчета, тлъсти гъски, риби и варени кокошки, всичко от всякакви видове и всякакви начини на готвене. Мариам започнала да му подава парченца в устата и да го целува. Яли, що яли, наситили се и си измили ръцете. Слугите донесли софрата с виното. Мариам започнала да пълни чашите, да пийва и да му налива. Полека-лека везирът започнал да губи ум и разум, виното взело да го надвива. Тогава тя измъкнала скришом магрибско биле омайно — слон да го помирише, и той ще заспи от тази, та чак до другата година. Когато везирът съвсем се развеселил, тя пуснала билето в чашата му, напълнила я и му я подала. Той я взел, отпил от нея и рухнал на земята. Мариам взела дисаги, напълнила ги с неща, които са хем скъпи, хем леки за носене, сложила нещо за ядене и пиене, облякла дрехи за бой и сеч, закачила си боен меч, взела други оръжия, приготвила един кат богати царски дрехи и за Нур ад-Дин, грабнала за него и бойно оръжие, вдигнала дисагите на гръб и напуснала двореца.

А ето какво станало с Нур ад-Дин през това време. Приседнал той недалече от царската порта да я почака, като държал двата коня в ръка, но неволно заспал. А ние разказахме, че царете по околните земи пръскали луди пари за награда на онзи, който открадне ако не двата, поне единия кон.

Точно него ден в града бил дошъл един мръсен черен роб. Някакъв чужд цар го подкупил с много пари, за да открадне някой от жребците. Обещал му, че ако открадне и двата, ще му даде цял остров и ще го дари с богати дарове. Дълго се въртял този роб из град Ифранджа да търси конете, но докато те били в царските конюшни, робът не могъл да се добере до тях. Но когато едноокият везир ги отвел в своя обор, робът се замислил как да ги грабне.

И така, същата вечер крадецът се промъкнал към обора на везира. Както си вървял, видял спящия Нур ад-Дин, който държал поводите и на двата коня. Снел той поводите от главите на животните, понечил да възседне единия ат и да подкара другия пред себе си, но точно тогава се появила Мариам с дисагите на рамо. Тя си помислила, че робът е Нур ад-Дин, подала му дисагите и той ги метнал на коня. Мълчешком се измъкнали двамата от градската порта, всеки качен на един от конете.

— Господарю Нур ад-Дин, защо мълчиш? — запитала тя по едно време.

Робът ядосано се обърнал към нея и викнал:

— Какво ми бърбориш, неволнице?

Усетила тя, че говорът му е чужд и че това не е Нур ад-Дин. Видяла, че ноздрите му са колкото ибрици. Лицето й потъмняло и тя креснала:

— Кой си ти, син на Хам, как те наричат между тварите?

— Дъще на негодници! — креснал й той. — Името ми е Масуд и крада коне от заспали пазачи!

Тя не казала нищо, измъкнала меча си, ударила го през шията и главата му се отделила от тялото.

Хванала Мариам двата коня, яхнала единия, повела втория, върнала се, откъдето била тръгнала, и там намерила Нур ад-Дин приседнал на мястото, където се били договорили да се срещнат. Поводите били в ръката му, той спял и дори си похърквал! Слязла тя от коня и го побутнала, стреснал се той изплашен и викнал:

— Хвала на Аллаха, господарке, че дойде тук жива и здрава!

— Ставай, мятай се на този кон и мълчи! — наредила тя ядосано.

Той възседнал коня, Мариам възседнала другия и двамата излезли от града. Вървели, що вървели и Мариам се обърнала към него:

— Не ти ли казах да не спиш! Който спи — нивата му остава неорана!

— Заспал съм, защото ми стана студено! А случило ли се е нещо, господарке?

И тя му разказал какво й се случило с роба.

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Мариам и Нур ад-Дин бързо тръгнали в незнайния си път и оставили делата си в ръцете на Аллах. Така яздили и си приказвали, докато стигнали до убития от Мариам роб — той лежал проснат на земята. Нур ад-Дин отново благодарил на Мариам, удивил се на юначеството й. Продължили пътя си и яздили дълго, докато утрото ги осветило с блясъка си, слънцето се показало, после се издигнало нагоре над хълмове и равнини. Двамата стигнали широка поляна, заобиколена със зелени дървета, птиците пеели усърдно, а потоците се леели във всички посоки. Всичко било, както го е описал поетът, и хората го повтарят след него:

Запази ни от зноя долината,

с росица хладна ни поля тревата,

                зефирът сякаш ни погали в здрача,

                тъй както майка гали пеленаче.

Засмукахме със страст водата хладка,

дори от вино алено по-сладка,

                тя спря на слънцето горещината

                и я смени със полъха на вятър!

Дори по камъните тук мъхът пораства,

тъй както бисер от черупка мъртва блясва!

Спрели двамата да си починат, хапнали плодовете, пийнали от водите, оставили конете да попасат по ливадата. Седнали да си поприказват и както си седели, ето че се вдигнал облак прах, който затулил небесата, чули се конско цвилене и звън на оръжия…

А причината била, че на сутринта кралят пожелал да навести дъщеря си и везира, да види как са пренощували, да ги поздрави, както обикновено правят царете с дъщерите си. Тръгнал и отишъл в новия дворец. Намерил везира в постелята — още не бил на себе си. Кралят не видял дъщеря си. Наредил да му донесат гореща вода, чист оцет и тамян, пъхнал ги в носа на везира. Изкашлял той омайното биле и се събудил. Кралят го запитал какво му се е случило и къде е дъщеря му, а везирът отговорил:

— Царю честити, помня само, че тя ми наля чаша с вино — от този миг душата ми не беше с мене! Не знам какво е станало с нея!

Светлината в очите на краля се сменила с мрак, той измъкнал меча си, ударил везира си по главата и я отсякъл. Изскочил навън ядосан, стиснал зъби. Изпратил да викнат стражи и свита, после наредил да му доведат двата коня. Затичали се стражите, бързо се върнали и викнали:

— Царю, конете са изчезнали през нощта, а конярят — с тях!

— Кълна се във вярата си! — възкликнал кралят. — Сигурен съм, че дъщеря ми и онзи пленник са отвели двата коня! От ръцете ми го отърва само този едноок везир, но и той вече си получи заслуженото!

Извикал той тримата си синове. Те били смели юнаци, на бойното поле всеки от тях струвал колкото хиляда рицари. Наредил им да яхнат конете си и заедно със свитата потеглили по следите на двамата. Настигнали ги в онази долина. Мариам скочила и яхнала жребеца си, измъкнала меча си, наместила лъка си и викнала на Нур ад-Дин:

— Как се чувстваш, как е сърцето ти в битка, война и бран?

— Твърдостта ми в битка е като твърдостта на сламка сред колове! — викнал той и заредил следните стихове:

Мариам, остави ти поета да мре

          със своята болка и своята мъка!

Не е той боец, а само поет

          и стряска го даже на гарвана грака!

Пък види ли плъх — бяга като разпран

          и гащите пълни с противна помия!…

Не обича да мушка… Освен под юрган,

          пък и ти си усетила мойта чекия!

Това си е истина, друга си нямам!

Ако ми се надяваш — правиш грешка голяма!

Мариам се разсмяла и викнала:

— Стой си на мястото, господарю Нур ад-Дин! Аз ще те спася от тяхната злоба, пък дори да са повече от пясъка в пустинята!

Тя придърпала поводите на жребеца, после пуснала юздите от ръката си, развъртяла копието. Конят излетял напред като буен вятър или като поток в тясна долина. Навремето Мариам била най-юначната от своя род, защото баща й я бил научил от малка да язди най-буйни коне и да води смели битки дори нощем.

— Стой зад гърба ми! — викнала тя на Нур ад-Дин. — Загубя ли битката, бягай и пази живота си, че ще го загубиш, ако паднеш в плен. Никой не може да стигне твоя жребец.

А кралят зърнал дъщеря си Мариам и се обърнал към най-големия си син:

— Ей, Бартук, ти си отхранен с най-добър боклук! Сигурен съм, че това е сестра ти Мариам! Тя иска да ни пребори! Излез насреща й, бий се в името на Иса и на правата ни вяра! Когато я победиш, не я убивай, а й предложи да се върне в християнската вяра! Върне ли се — доведи ми я като пленница! Не се ли върне — убий я за пример на другите! Същото направи с оня проклетник зад нея, но още по-жестоко!

Бартук изскочил срещу Мариам, тя се нахвърлила върху него, закръжила наоколо му и той й викнал:

— Сестро! Не ти ли стига, че изостави вярата на деди и прадеди и прие вярата на номади без родина! Върни се към праведните ни нрави, инак ще те погубя, за да бъдеш отвратителен пример за останалите!

Засмяла се Мариам и му отговорила:

— Не може да се съживи онова, което е умряло! За бога, няма да се отметна от вярата на Мохамед, сина на Абдуллах, който посочи на всички правия път!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Бартук чул тези думи, лицето му потъмняло, той се ядосал. Двамата се заплели меч в меч, започнала жестока сеч, рани си посичали, погледи се засичали, били като ослепели, един около друг обикаляли, дълго се били, но не се надвили. Щом Бартук вдигнел меч да го стовари върху нея, тя се отвръщала, удара му връщала с огромно умение, юначество и търпение. Над главите им се вдигнал облак прах, двамата конници се скрили от погледите. Накрая той се уморил, вниманието му се охлабило, мощта му отпаднала. Тя замахнала с меча си и главата му отлитнала от плещите му. Тогава Мариам излязла насред кървавото бойно поле и призовала някого на двубой, търсейки победа в бой:

— Има ли воин срещу мен да излезе, в бой с мене да влезе, но да е юнак, а не мързелив глупак! Нека се покажат християнски синове, на правата ми вяра врагове, искам всичките да ги избия, унизителната чаша да изпият! Роби на неверници и тирани! Днес ще понесете жестоки рани, хората на истинската вяра ще надделеят, душите на невярващите в Милосърдния ще почернеят!

Кралят видял, че големият му син е мъртъв, и викнал на средния си син:

— Бартус, ти си кавалер на ордена на глистата! Побързай, синко, да се сбиеш със сестра си Мариам, отмъсти за брат си Бартук и ми я доведи като гадна жалка пленница!

Застанал той пред сестра си, тя застанала смело на пътя му, спуснала се срещу него. Пламнала страшна битка, по-гореща от предишната. Тя забелязала, че този й брат не смее да се бие с нея, че иска да избяга. Колкото пъти се опитвал да се изплъзне, тя заставала на пътя му и го отблъсквала. Накрая стоварила меча си на шията му и душата му излетяла от тялото.

Развъртяла се Мариам по полето бойно и викнала:

— Къде са юнаците? Къде е едноокият везир?

С ранено сърце и река от горчиви сълзи баща й викнал:

— Ти уби и средния ми син! — и се обърнал към малкия си син: — Фасиан, аз те наградих с кожа, одрана от гърба на дете! Излез да се биеш със сестра си, отмъсти за двамата си братя! Убий я най-жестоко!

Излязъл насреща й малкият й брат, спуснал се към нея, но тя се възправила насреща му и викнала:

— Ти, враг на Аллаха! И тебе ще изпратя при двамата ти братя, защото такава е присъдата на Аллах към неверниците!

Измъкнала меча си от канията, замахнала и отсякла главата му. Когато монасите и рицарите видели, че и тримата кралски синове са убити, ужас се вселил в сърцата им, решили да отстъпят и да избягат. Кралят видял, че синовете му са избити, а воините му бягат, задишал тежко, пламнал в сърцето му огън от страх и си помислил: „Мариам се справи сама с нас! Ако се реша сам да изляза срещу нея, тя ще надвие и мене, ще ме погуби, както изби братята си! Нито у нея остана някакво чувство към нас, нито пък ние имаме желание тя да се върне! Я по-добре да си вървя, че поне да опазя кралството си!“ И той се върнал в града. Стигнал в двореца си, поел си дъх, извикал своите сановници и държавници и поискал съвет, какво да прави. Изправил се един от везирите му и рекъл:

— Кралю, няма начин да ги заловиш, освен да пратиш писмо до халифа Харун ар-Рашид, владетеля на страната на мюсюлманите, и да му съобщиш, че един мюсюлманин се е промъкнал в страната ти и е отвлякъл насила дъщеря ти. Чувал съм, че бил справедлив мъж! Той ще залови бегълците и ще ти ги изпрати, а после ще правиш с тях каквото поискаш!

— Дайте ми перо и хартия! — разпоредил се кралят и написал на халифа Харун ар-Рашид следното писмо: „Привет на емира на правоверните! Имам дъщеря на име Мариам Занария, която бе опозорена от един пленник мюсюлманин на име Али Нур ад-Дин, син на търговеца Тадж ад-Дин от Кайро. Този човек дойде в страната ми, отвлече дъщеря ми Мариам, избяга с нея в страната на мюсюлманите и стана причина да бъдат избити синовете ми. Извършена е несправедливост! Ти си халиф в страната на мюсюлманите и аз те моля за милост и справедливост! Като награда за помощта ти ще ти отстъпя половината от великия град Рим, за да построиш там джамия на мюсюлманите!“ Написал писмото, ударил печата, сановниците сложили и отпечатъци от своите палци върху восъка и кралят рекъл на един от другите си везири: — Ако свършиш тази работа, ще ти дам земите на двамата от синовете ми, както и два ката най-скъпи дрехи!

Предал му писмото и му наредил да отпътува за Багдад, където лично да предаде писмото на емира на правоверните Харун ар-Рашид. Отпътувал везирът с писмото, пресякъл реки и планини, стигнал Багдад. Помолил позволение от халифа да влезе при него. Разрешили му. Влязъл той, целунал земята пред него и му предал писмото от царя на Ифранджия заедно с дарове и скъпоценности, достойни за един владетел.

Отворил халифът писмото, прочел го, разгневил се и наредил на везирите си да напишат писма до всички валии в мюсюлманските страни, в които описали как изглеждат бегълците Мариам и Нур ад-Дин, и заповядал всеки, който ги открие, да ги запре и да ги изпрати на емира на правоверните. Валиите приели повелята и тръгнали да търсят по земите си всички, които отговаряли на описанието.

А след като Мариам победила царя на Ифранджия, тя и възлюбленият й яхнали конете и потеглили за страната Шам. Успели да стигнат Дамаск. Там пратеникът, изпратен от халифа, ги бил изпреварил с един ден. Когато двамата влезли в града, заобиколили ги съгледвачи и ги запитали как се казват. Те казали истината и разказали всичко, което им се било случило. Запрели ги и ги отвели при емира на Дамаск, а той начаса ги изпратил при халифа в Багдад. Довели ги и помолили позволение да ги въведат при него…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато емирът на правоверните наредил да ги въведат при него, те целунали земята пред нозете му, а стражите рекли:

— О, емир на правоверните, това е Мариам Занария, дъщерята на царя на Ифранджия, а това е Нур ад-Дин, син на търговеца Тадж ад-Дин от Египет, който я е опозорил, отвлякъл я е и я е отвел в Дамаск. Уловихме ги, когато влизаха в Дамаск, запитахме ги как се казват, и те ни казаха истината!

Изгледал емирът на правоверните Мариам. Пристъпила тя напред, целунала земята пред него, пожелала му вечна слава и благоденствие и от злоби и мъки спасение. Учудил се халифът на изисканото й държание и я запитал:

— Ти ли си Мариам, дъщерята на царя на Ифранджия?

— Да, емир на правоверните, имам на единната вяра, пазител на светлината на вярата, син на чичото на най-първия между всички пророци! — отговорила тя.

Обърнал се Харун ар-Рашид към Нур ад-Дин и го запитал:

— А ти ли си Нур ад-Дин, синът на търговеца Тадж ад-Дин от Кайро?

— Да, емир на правоверните и наш водач по праведния път! — отговорил момъкът.

— Как взе тази девойка от царството на баща й и избяга с нея?

Нур ад-Дин му разказал всичко, което се било случило. Много се зачудил халифът на разказа му и възкликнал:

— Може ли човек да изстрада повече от това? — после се обърнал към Мариам: — Мариам, знаеш ли, че баща ти, царят на Ифранджа, ми е пратил писмо за тебе!

— О, господарю! — заговорила Мариам. — Ти си наместник на Аллаха върху неговата земя! Аз приех вярата ви, защото тя е истинната праведна вяра и оставих неверниците, които измамиха Иса! Прекланям се пред Всевъзхваления, всевишен и единствен, падам ничком пред него и го възхвалявам! Пред лицето на халифа аз твърдя и свидетелствам, че няма бог освен Аллах, свидетелствам, че Мохамед е пратеник на Аллаха! Как може ти, емир на правоверните, да приемеш на вяра някакво писмо от царя на неверниците, да ме пратиш в страната на безбожниците, които са и многобожници, защото обожествяват кръста, покланят се и на идоли и приемат, че Иса е бог, макар той да е земно създание! Ако ти, наместник на Аллаха, направиш това с мене, в деня на Страшния съд ще се уловя за косата ти и ще се оплача на чичовия ти син, пратеника на Аллаха!

— Мариам, Аллах да ме осъди, ако някога направя това нещо! — отвърнал емирът на правоверните. — Как мога да върна мюсюлманка, вярваща в единния Аллах? Та това е забранено от Аллаха! Аллах да те благослови! Щом си мюсюлманка, твоето право стана наше задължение, а то е, че никога няма да те оставя! Успокой се — твоят хатър ще срещне само добро у мене! Искаш ли Нур ад-Дин от Кайро да бъде твой господар, а ти — достойна негова съпруга?

— О, емир на правоверните, как да не искам той да ми е господар! — възкликнала Мариам. — Че той даде всичките си пари, за да ме купи, отнасяше се така добре с мене, толкова пъти с тази негова доброта постави живота си в опасност заради мене!

Така емирът на правоверните оженил Мариам и Нур ад-Дин, платил й откупа, довел кадия и свидетели и в присъствието на държавни сановници определил деня на сватбата — и това било паметен ден за двамата. После халифът повикал везира на краля на Ифранджия, накарал Мариам да повтори думите си, обърнал се към него и му рекъл:

— Ти чу каква е волята й, нали? Как искаш да пратя тази мюсюлманка при неверния й баща? Че нали той може да й стори зло, а после аз да отговарям за нея в деня на Страшния съд? Защото казал е Всевишният: „Аллах няма да предаде правоверни на неверници!“

А този везир, който бил много глупав, рекъл:

— О, емир на правоверните! Не мога да се върна без Мариам, макар и да е мюсюлманка, върна ли се без нея, кралят ще ме погуби!

— Хванете този проклетник и го убийте! — викнал халифът и произнесъл следното двустишие:

Това присъда е над всяка твар бунтовна,

от онзи, който е над нея, непокорната!

— О, емир на правоверните! — викнала Мариам. — Не осквернявай меча си с кръвта на този проклетник!

Тя измъкнала своя меч, замахнала и отделила главата на везира от тялото му. А емирът на правоверните се удивил от твърдостта на десницата й и от силата на духа й.

Халифът дарил Нур ад-Дин с богати дарове, отделил място на двамата в своя дворец, дал им богати плати и ги обсипал с всичко, от което имали нужда. Така те живели известно време в Багдад щастливи и доволни. Но домъчняло му на Нур ад-Дин за майка му и за баща му. Изложил той молбата си на халифа и го помолил за разрешение да отиде в страната си. Халифът разрешил на двамата да си тръгнат, дарил ги с най-скъпи дарове, дал им съвети, как да държат за вярата си. После наредил да се напише писмо на емира на богопазения град Кайро, на неговите големци и учени, като им дал указания много да ценят Нур ад-Дин, неговите родители и неволницата му…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато новината за пристигането на Нур ад-Дин се разпространила из Кайро, баща му и майка му много се зарадвали. Излезли да го посрещнат големци, емири и сановници, защото такива били указанията на халифа. Това бил паметен и чудно хубав ден, в който се срещнали хора, които се обичат, намерили се сърца, които се търсят! Всеки ден някой от емирите устройвал пир, всички много се радвали и веселили. Радвали се и на Мариам, оказвали й голяма почит. Тя и Нур ад-Дин получили скъпоценни дарове от всички емири и богати търговци. И така живели в радости и сладости, яли и пили, много деца народили, докато не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва!…

[1] Става въпрос за Франция, но това име се използва твърде свободно за обозначаване на всички чужденци християни — бел.прев. ↑

Приказка за саидеца и за неговата жена чуждоземка

Разправят също, царю честити, че емир Шуджаа ад-Дин Мохамадан, заместник на управителя в Кайро, разказвал следната история:

* * *

Гостувахме у един човек от Саид. Той ни посрещна гостоприемно, оказа ни голяма почит. Бе именит шейх, почти черен, а имаше дечица толкова бели, че белотата им избиваше в руменина.

— Защо децата ти са бели, а ти си толкова мургав? — запитахме го ние.

— Майка им е чуждоземка! — отговори той. — Аз си я взех, но историята ми с нея е дълга!

— Разкажи ни я! — помолихме ние.

И той заразказва…

* * *

Добре!… Веднъж в това село сях коноп! После го оскубах, разчепках го. Похарчих за него петстотин динара, а когато реших да го продам, не ми даваха за него и половината от вложеното. Казаха ми: „Отнеси го в Ака, може там да спечелиш повече!“ По онова време Ака бе в ръцете на чужденците.

Отнесох го в този град.

Докато продавах малко по малко, мина край мене жена чуждоземка — чуждоземките ходят обикновено по пазарите без покривало на лицето си. Спря при мен да си купи коноп. Видях лицето й и от хубостта й загубих ума и дума. Продадох й нещо, но тя доста се пазари за цената. Върна се след няколко дни, пак й продадох нещо, но тя се пазари даже още по-дълго от предния път. Така тя продължи да купува от мен и аз усетих, че съм я обикнал. Тя винаги вървеше с някаква старица и аз помолих старицата:

— Можеш ли да измислиш някаква хитрост, та да мога да преспя с тая хубавица!

— Ще измисля! — рече старицата. — Ала нека това е тайна, която никога не излезе от трима ни! Но ще трябва да похарчиш доста пари!

— Абе щом душата ми иска да изскочи от мене, за да се събера с нея, нищо не ми е скъпо! — отвърнах.

Договорихме се да й платя петдесет динара, а вечерта тя да дойде при мен! Взе ги тя и рече:

— Приготви място — тази нощ тя ще дойде!

Отидох аз и приготвих, колкото можах, неща за ядене, пиене, разните му свещи и благовония. Къщата ми гледаше към морето. Бе лято и приготвих постеля върху покрива й. Чуждоземката наистина дойде, ние ядохме и пихме, после си легнахме под звездите, луната светеше, наблюдавахме отраженията на небесните тела в морето. Помислих си: „Как не те е срам пред Аллаха! Ти си чужденец, самичък пред небето и се опорочаваш с някаква християнка! Ти заслужаваш мъките на ада! Боже мой, кълна се пред тебе, че през тази нощ не ще докосна тази християнка от срам пред тебе и от страх пред твоето наказание!“

Спах до сутринта. Призори тя ядосана си отиде. Аз се върнах при сергията си и седнах там. Тя се появи разгневена и хубава като луна! Примрях от желание и си рекох: „Кой си ти, че изоставяш такава неволница! Да не си скопен? Да не си неспособен? Да не си багдадски евнух? Или си от онези, които заместват жените?“ Повиках старицата и й казах:

— Върни мия!

— Тя ще се върне само за сто динара! — рече намръщено тя.

Дадох сто динара и неволницата дойде втори път. Когато се появи при мене, старата мисъл ме загложди отново. Въздържах се да я докосна и се оставих в ръцете на Всевишния! На сутринта нея я нямаше, аз се върнах пак на сергията си. Двете минаха пак край мене и аз викнах на разгневената старица:

— Доведи ми я пак!

— За бога! — отговори тя. — Може да й се насладиш само ако платиш петстотин динара!

Съгласих се. Реших да загубя печалбата от всичкия си коноп и после — ако ще да се погубя. Точно тогава чух глашатая да вика:

— Ей, мюсюлмански твари! Срокът на примирието изтече! На всички, които са тук, даваме една неделя време да си приключат работата и да се прибират по земите си!

Тя престана да се появява. Успях да събера парите от конопа, който някои бяха взели от мене в разсрочка, размених останалото за хубави стоки и напуснах Ака, макар че чуждоземката бе взела не само парите, но и сърцето ми. Стигнах до Дамаск. Продадох стоката, която бях взел от Ака на много висока цена, защото такава там вече нямаше — нали примирието бе свършило! Там започнах да търгувам с пленени неволници — исках така да изчезне от душата ми споменът за чуждоземката. И така минаха три години.

По това време цар Насир направи, каквото направи с чужденците, Аллах му дари победа над тях, той плени всичките им царе и по волята на Всевишния отвори страната към морето. Случи се веднъж да дойде човек при мене и да поиска неволница за цар Насир. Имах една, спазарихме я за сто динара, той ми даде деветдесет и остана да ми дава десет — нямаше ги този ден в хазната му. Съобщили на царя, че ми дължи още десет динара, и той казал:

— Заведете търговеца в стаята с пленничките! Нека между чуждоземните девойки си избере някоя за десет динара!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на саидеца:

* * *

Взеха ме и ме отведоха в стаята на пленничките. Огледах ги и изведнъж видях чуждестранната неволница, към която се бях привързал — била съпруга на някакъв техен рицар.

— Дайте ми тази! — казах аз, взех я, отведох я в шатрата си и я попитах: — Позна ли ме? Аз съм търговецът, който продаваше коноп! Ти ми взе доста злато! Каза, че ще ми се отдадеш срещу петстотин динара, а сега стана моя собственост само за десет динара!

— Това ти бе подсказано от твоята вяра! — рече тя. — А аз свидетелствам, че няма бог освен Аллах и Мохамед е неговият пратеник!

Бе станала мюсюлманка и аз си рекох: „За бога, няма да я докосна, преди да я обявя за свободна и да я представя на кадията!“ Отидох при Бен Шадад, разказах му за станалото и той ме ожени за нея. После се прибрахме в Дамаск. Минаха няколко дни и ето че дойде пратеник от християнския цар да си иска пленените мъже и жени, както било по договора, подписан между царете. Всеки, който си бе взел пленени мъже и жени, ги върна, остана само жената, която бе с мене. Онези рекоха:

— Няма я жената на еди-кой си рицар!

Питаха, търсиха я. Научили, че била у мен, и ми я поискаха. Върнах се у дома бледен и уплашен.

— Какво ти е? — запита тя.

— Дойде пратеник от вашия цар да си прибере всички пленници! И тебе те искат от мене! — отговорих аз.

— Отведи ме при царя си, пък аз знам какво ще му кажа! — рече тя.

Заведох я при цар Насир. До него седеше пратеникът на чуждия цар.

— Ето я е жената, която остана при мене! — рекох аз.

Царят и пратеникът я запитаха:

— В страната си ли ще се върнеш, или ще останеш с този мъж?

— Аз вече приех исляма! — отговори тя. — Омъжих се и както виждате, нося дете!

— Какво ти е по-скъпо? — възкликна пратеникът. — Този черен мюсюлманин или твоят съпруг, рицарят?

Тя му отговори същото.

— Чухте ли я какво каза? — запита пратеникът останалите чужденци и се обърна към мене: — Вземи си жената и я отведи!

Тръгнах, а той изпрати след мене бързоходец, който ми каза:

— Майка й изпрати по мене дар! Тя каза: „Дъщеря ми е пленница, няма какво да облече, моля те, отнеси й този сандък!“

Взех сандъка, отнесох го у дома и й го предадох. Отвори го тя — бе пълен с платове и още две кесии със злато и сто и петдесет динара. Аз ги завързах за колана си и всичко си остана, както си беше! Хвала на Всевишния, тези деца са от нея! Тя е жива и здрава и до ден-днешен, тя ви наготви и това ядене!…

* * *

Учудихме се на разказа му и на късмета му, пък Аллах знае повече!…

Приказка за момъка от Багдад и за неволницата, която си бил купил

Разправят също, царю честити, че в Багдад някога живял мъж. Бил доста заможен. Обичал една неволница, която си бил купил, а тя също го обичала. Много харчел по нея, докато накрая изхарчил всичките си пари и нищичко не му останало. Търсил нещо да работи, за да живее, но не намерил. Докато бил богат, този човек посещавал често сборищата, където се събирали познавачите на песни. Сам той обичал да пее и достигнал съвършенство. Помолил един от приятелите си да го посъветва какво да прави, а оня му рекъл:

— Не виждам за тебе по-добър занаят от пеенето! Ще пеете с неволницата си! Ще печелите, ще има какво да ядете и да пиете!

Споделил човекът този съвет с неволницата си, а тя му рекла:

— Аз намерих друг изход! Продай ме — това ще е край на мъката и за двама ни! Ще живея в разкош — такава като мене ще бъде купена само от заможен човек! Така ще мога да се откупя и един ден да се върна при тебе!

Изложил я момъкът за продан. Видял я мъж хашемит от Басра. Бил възпитан, с благородна душа. Купил я за хиляда и петстотин динара…

Момъкът, стопанинът на девойката, после разказвал:

* * *

Когато взех парите, съжалих за стореното и се разплаках. Разплака се и тя. Помолих купувача да развалим пазарлъка, но той не се съгласи. Не ми се връщаше у дома, защото след нея къщата ми се струваше пуста и подивяла. Влязох в една джамия, седнах там, докато не се унесох и заспах. Сложих кесията под главата си като възглавничка. По едно време усетих, че някой я изтегли изпод мене. Стреснах се ужасен. Спуснах се след крадеца, но кракът ми се заплете в някакво въже, паднах по лице и си рекох: „Душата ти не е вече с тебе, парите си изгуби — от час на час халът ти става по-зле“…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на момъка:

* * *

Отидох при Тигър, закрих лицето си с дрехата си и се хвърлих в реката. Видели ме случайни минувачи, хвърлили се подир мене и ме измъкнаха. Разказах им за станалото. Те изразиха съжалението си, дойде при мене един шейх и рече:

— Парите ти са си отишли, но защо искаш да загубиш и душата си? Така ще отидеш в ада! Я ме заведи в къщата си!

Отведох го. Той поседя с мене и ме поуспокои. Благодарих му, той си отиде, но щом излезе, отново ме обхвана мисълта да погубя себе си — нито адът ме плашеше, нито отвъдният живот! Изскочих и се затичах при един приятел. Разказах му какво ми се случи, той ми даде от съжаление петстотин динара и каза:

— Слушай! Напусни веднага Багдад! Използвай тези пари, докато сърцето ти се освободи от тази любов! Ти си човек с дар слово, имаш и блестящо образование! Заеми се с каквато и да е работа, пък може Аллах да те събере пак с неволницата ти!

Слушах го и решителността ми се възвърна. Реших да се насоча към Средната земя, защото там имам роднини. Излязох на брега на реката и видях закотвен кораб. Моряците товареха вързопи със скъпи платове. Помолих ги да ме вземат със себе си. Отговориха ми, че корабът принадлежи на един хашемит. Исках да си платя, а те ми отговориха:

— Щом ти трябва да пътуваш, махни тези богаташки дрехи, облечи моряшки и тръгвай, сякаш си един от нас!

Купих си моряшки дрехи, облякох ги и се качих на кораба, който щеше да пътува към Басра. Не бе минал и час, когато видях моята неволница, а с нея — още две, които й бяха прислуга. Успокои се душата ми, рекох си: „Ето че ще я виждам и ще слушам песните й чак до Басра!“ След малко дойде и хашемитът на кон със свита. Качиха се на кораба и той се залюля под тежестта им. Извадиха нещо за хапване, той яде с неволницата, хапнаха и останалите. Тогава хашемитът й заговори:

— Постоянно тъгуваш и не пожелаваш да пееш! Но нали ти първа си пожела да се разделиш с любимия?

Разбрах, че тя още ме обича. Той й опъна шатра до единия борд. После извика мъжете, които бяха откъм другия борд, и седна с тях извън шатрата. Запитах моряците какви са — оказаха се братя на хашемита. Те неколкократно настояваха неволницата да пее, докато накрая тя поиска уд, настрои го и запя:

Приятелят се появи — а ме отвлякоха от него

  във нощен път из мрачини, в безкрайните далечини,

на борда всеки се качи, потегли корабът в морето,

а буйни пламъци горят и жар изгаря ми сърцето…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ОСЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на момъка:

* * *

После тя захвърли уда и прекъсна песента. Хората останаха огорчени, а аз изгубих съзнание. Помислиха, че съм епилептик. Започнаха да шепнат нещо в ушите ми, а нея я молеха да запее отново. Тя настрои уда и запя:

Спирам да плача… Търпя и греша…

Бих отишла при него… Макар и пеша…

           Спрях при руините… За него запитах,

           за дома му… Но всичко в праха бе зарито…

И падна в несвяст. Вдигна се глъч. Викнаха и аз също загубих съзнание. Моряците ми креснаха, а един страж извика:

— Как се е качил на кораба този луд! Спрем ли при някое село, ще го сваля на брега и ще се отървем от него!

Заболя ме. Търпеливо зачаках, като си казах: „Няма как да се отърва от тях, освен да й съобщя някак си, че съм на кораба, та тя да попречи да ме изхвърлят“. Пътувахме, що пътувахме, стигнахме някакви колиби. Там собственикът на кораба нареди да слезем на брега.

Бе привечер. Хората се изправиха, а аз се скрих зад едно платнище, взех уда и задрънках мелодия след мелодия все от онези, на които я бях учил. Исках да ме чуе. После оставих уда и се върнах на мястото си. Скоро и слезлите на брега се върнаха. Луната се извиси над суша и вода и хашемитът рече на неволницата:

— За бога, попей ни нещо!

Тя взе уда, помилва го, зарида, а после каза:

— За бога! Та моят учител е при нас на кораба!

— Как така! — възкликна хашемитът. — Та ако е той на кораба, за нищо на света не бих пропуснал да се запозная с него, защото той сигурно ще може да успокои душата ти и ти да запееш!

— Мога да редя песни и да свиря на уда само ако моят учител ми помага! — настоя тя.

Изплаших се да не би разговорът да спре дотук, и казах:

— Аз съм й учителят — научих я, когато й бях господар!

— За бога! Това е гласът на моя господар! — възкликна тя.

Дойдоха при мене стражите, отведоха ме при хашемита. Той ме позна и каза:

— Я ми разкажи какво си направил, за да стигнеш дотук? — разказах му всичко, заплаках, чуха се и риданията на неволницата зад завесата, заплака и хашемитът с братята си от жалост към мене, а после той рече: — За бога, тази неволница стана близка на сърцето ми, но не съм преспивал с нея, а и днес я чух за пръв път как пее! Аз съм човек, комуто Аллах е дал всичко предостатъчно! Дойдох в Багдад да послушам песни и да взема платата си от емира на правоверните. Направих и едното, и другото! Когато реших да се върна по родните места, си казах: „За да слушаш песните на Багдад, трябва да си купиш някоя неволница!“ Не знаех, че толкова държите един на друг! Кълна се в Аллах, че щом пристигна в Басра, ще й върна свободата, ще ви оженя и ще ви давам толкова, колкото да живеете и да ви остане, но при едно условие: когато ми се прииска да чуя песен, ще я закривам зад завеса и тя ще пее там, а ти ще бъдеш между моите братя и сътрапезници! — той пъхна глава зад завесата и запита неволницата: — Доволна ли си? — тя започна да му благодари, а той се обърна към един от стражите си и му нареди: — Вземи този момък, облечи го в богати дрехи, облей го с благовония и ми го доведи!

Стражът направи това, което му бяха наредили, сложи ме да седна до него, а през това време неволницата започна да пее с най-красиви извивки следните стихове:

Присмяха ми се, че проливам сълзи,

за сбогом щом любимият забърза!

        О, те не знаят що е туй раздяла,

        че мъка от любов не ги изгаря!

Любов без скръб не може да живее!

Сърце без огън може ли да пее?

Всички на кораба се развеселиха от песента, а аз — повече от всички. Грабнах уда от неволницата, ударих по струните и запях:

Щом почит си търсиш — ти умния питай,

          че умният знае и радост, и мъки!

Въпросът на умен е чест и величие,

          въпросът на глупав са изрази тъпи!

Щом нещо не знаеш, не чакай с търпение,

          не е унижение умен да питаш,

не смятай въпроса си за унижение,

          а срам е, когато по-низкия риташ!

Зарадваха ми се хората. Ту аз пеех, ту неволницата. Стигнахме до някакъв бряг, където корабът хвърли котва. Всички слязохме, слязох и аз, но бях пийнал. Отидох до едно място да пусна вода и ме налегна сън. Хората се върнали на кораба и той заминал. Не си спомнили за мене, защото също били пияни. А аз бях оставил всичките си пари у неволницата, нямах нищо. Така те стигнали до Басра.

Събудих се от горещината на слънчевия ден. Станах и не видях никого. Бях забравил да питам хашемита как се казва, къде живее в Басра, с какво се занимава. Стоях разколебан, докато край мене мина голям керван. Тръгнах с него и стигнах до Басра. Не познавах никого, не знаех къде да търся хашемита. Отидох при един бакалин и го помолих за дивит и перо…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на момъка:

* * *

Седнах и започнах да пиша нещо. Той хареса почерка ми, видя, че дрехите ми не са чисти, запита ме какво ми е. Отговорих му, че съм беден чуждестранен, и той запита:

— Искаш ли да останеш на работа при мене? Ще те храня, ще те обличам, ще ти плащам по половин дирхам на ден, а ти ще водиш сметките ми!

Заживях при него. Подредих му книжата, осигурявах му печалби. След месец той видя, че доходът му е пораснал, а харчовете му — намалели. Започна да ми плаща по цял дирхам. Мина време и ми предложи да ме ожени за дъщеря си и да му стана съдружник. Съгласих се, заживях с жена си, като работех в дюкяна, но през цялото време бях тъжен. Така живях две години. Веднъж край дюкяна се появи дружина мъже, които носеха ядене и пиене. Запитах бакалина каква ще е тази работа, а той ми отговори:

— Днес заможните хора излизат на открито, събират се около брега на реката и там между дърветата хапват и пийват!

Душата ми подсказа, че би трябвало да видя каква е тази работа, и рекох:

— Искам и аз да отида!

— Щом искаш, иди! Поизлез, разходи се! — съгласи се той.

Тръгнах по брега на реката. Хората се бяха пръснали наоколо. Поразходих се и изведнъж видях капитана, който бе возил хашемита и неволницата. Викнах му, познаха ме, качиха ме на кораба и ме запитаха:

— Ама ти жив ли си бил? — прегърнаха ме, разпитаха ме за патилата ми, аз им разказах всичко, а те възкликнаха: — А пък ние си мислехме, че виното те е съборило и си паднал в реката! — запитах ги за неволницата, а те ми отговориха: — Щом разбра, че си изчезнал, тя изгори уда и зарида. Върнахме се в Басра и там тя ни каза: „Ще облека черни дрехи, ще построя гробница до този дом, ще заживея при нея и повече няма да пея!“ Оставихме я и тя живее така и досега!

Отведоха ме до къщата. Щом ме видя, тя изохка високо. Дълго я прегръщах, а хашемитът ми каза:

— Вземи си я!

— Съгласен съм! — отговорих. — Но ти я освободи, както ми обеща, и ме ожени за нея.

Така и стана. Той ме дари със скъпи неща и още петстотин динара отгоре и каза:

— Готов съм всеки месец да ти давам още толкова, при условие че сме на една трапеза и слушаме песните и на двама ви!

Той ни даде и дом, нареди да се внесе в него всичко, от което имахме нужда. Отведох там и неволницата си. После отидох при бакалина и му разказах за всичко, което ми се случи. Помолих го да ми разреши да се разведа с дъщеря му, без някой да носи вина. Платих й всичко, което й бях задължен от откупа й. Живях две години при хашемита, спечелих големи блага. Пак станах такъв, какъвто бях в най-хубавите времена заедно с неволницата си в Багдад. Благодарих на Аллах, че ни дари с много богатства и превърна болката на нашето търпение в сладости и успехи! Хвала му, че знае кое и кога да направи, защото е най-знаещ!…

Приказка за Уарадхан, сина на цар Джалиар

Разказват също, че някога много отдавна в страната Индия живял цар. Бил велик владетел, висок на ръст, с красиво лице, благородни навици, милосърден към бедните, любим на поданиците си. Под негова власт били седемдесет и двама царе, в страната му имало триста и петдесет кадии. Имал седемдесет везири. На всеки десет войници имал по един предводител. Най-високопоставен между везирите му бил един на име Шаммас, който бил на двеста и петдесет години. Бил човек с добри нрави, приятни обноски, красноречив, кротък, познаващ работата си, мъдър предводител на по-младите. Много го обичал царят, ценял неговите знания и умение да води делата на държавата.

Никой преди този цар, който се казвал Джалиар, не бил управлявал толкова добре страната. Но въпреки всичко Аллах не му дарил син. Това натъжавало и него, и народа в царството му…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че една вечер царят доста се поизмъчил с някакво трудно държавно дело. Легнал си и видял насън, че уж лее вода в корена на някакво дърво, около което имало много други дървета. Изведнъж от това дърво изскочил огън и запалил останалите дървета. Стреснал се царят ужасен и изплашен, викнал един от стражите и му наредил да извика начаса везира Шаммас. Стражът предал на емира царската повеля. Шаммас скочил и отишъл при царя. Намерил го да седи на постелята си. Приседнал до него и запитал:

— Царю, какво толкова те разтревожи тази нощ? Защо ме викна така бързо?

Царят го помолил да поседне и му заразказвал какво видял насън. Шаммас отпуснал притеснено глава, а после се усмихнал.

— Е, Шаммас? — възкликнал царят. — Разтълкувай ми го и от нищо не се бой!

— Царю! — отвърнал Шаммас. — Всевишният Аллах ти е оказал милост! Той е пречистил окото ти, за да забележиш това видение, което предсказва добри вести! Аллах ще те дари с мъжко чедо, което ще стане твой наследник! Обаче от него ще се породи нещо, което не бих желал да ти тълкувам, защото смятам, че не си струва!

Зарадвал се царят, успокоил се и рекъл:

— Щом такова е доброто тълкувание на моя сън, поне го свърши докрай! Трябва да ми се изтълкува сега, когато съм радостен! То не би могло да бъде нещо друго освен щедрост, дадена ми от всевишния Аллах!

Шаммас се възпротивил под предлог, че не му е добре. Тогава царят събрал всички звездобройци и тълкуватели на сънища, разказал им съня си и рекъл:

— Искам да ми кажете дали правилно са ми го разтълкували!

Пристъпил един от тях, помолил разрешение да говори и рекъл:

— Знай, царю, че твоят везир Шаммас има сила да ти разчете всичко докрай, но той те уважава, не иска да се плашиш, затова не ти е казал цялото тълкувание! Но ако ми разрешиш, ще ти го кажа аз!

— Говори, тълкувателю! — рекъл царят. — Вярвам на думите ти!

— Царю! — заговорил тълкувателят. — Ти ще породиш юнак, който ще наследи царството ти, но той няма да пожелае да върви по твоя път, ще потиска поданиците ти и ще достигне до онова, което е достигнала мишката от котарака с позволението на Аллаха!

— Че какво е станало между котарака и мишката? — запитал царят.

И тълкувателят заразказвал:

Приказка за котарака и мишката

Една нощ някакъв котарак тръгнал в полето да търси нещо за ядене. Не намерил нищо, а било студено, валяло дъжд. Замислил се каква хитрост да направи, за да се нахрани. Забелязал в корените на едно дърво дупка. Задушил, замъркал и усетил, че вътре има мишка. Решил да се вмъкне и да я хване. Мишката също го усетила и започнала да рови с лапи, за да запуши отвора на дупката. Тогава котаракът заговорил с преправен тънък глас:

— Сестро, дошъл съм при тебе, за да потърся подслон в гнездото ти тази нощ! Стар съм вече, слаб съм, а се изгубих сред нощта в това поле! Молих смъртта да ми вземе душата — и ето ме пред твоята врата, захвърлен сред студа и дъжда. Моля те, за бога, пусни ме при тебе, макар и в пруста! Казано е, че който приюти в дома си самотник и нещастник, в Деня на възкресението сам ще бъде приютен в рая! Ти, сестро, си достойна за такава награда! Нека се подслоня при тебе до сутринта, пък после ще си тръгна!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на тълкувателя за котарака и мишката:

* * *

Чула мишката думите на котарака и рекла:

— Ама как да те пусна? Нали по природа си ми враг и преживяваш от месото ми! Казано е: „Не вярвай на прелюбодеец пред красавица, на бедняк пред пари и на огън пред сухо дърво!“ Не мога да ти доверявам живота си! Казано е още: „Враждата по природа е толкова по-силна, колкото по-слаб е онзи, който я носи!“

— Това е истина! — рекъл котаракът с още по-слаб глас. — Но те моля за прошка за миналата естествена вражда между нас! Нали е казано: „Който прости на себеподобния си, Аллах ще прости и на него!“ Преди бях твой враг, но днес търся другарството ти! Казват също: „Ако искаш врагът ти да ти стане приятел, направи му добро!“ Сестро, давам ти дума пред Аллаха, че никога вече няма да ти причиня зло, пък и сила нямам за това!

— Как да приема клетвата от същество, с което ме разделя такава огромна вражда и чийто навик е постоянно да ме мами! — изпискала мишката. — Ако враждата ни бе породена не от кръв, щеше да ми е по-леко! Но това е живот за живот! Казано е: „Който повярва на думите на враг, все едно че си е сложил ръката в устата на змията!“

Разгневил се котаракът, но сдържал гнева си и заговорил:

— Гърдите ми се задушават, душата ми слабее, агонизирам вече! След малко ще умра пред вратата ти и грехът ще падне върху тебе, защото си можела да ме спасиш! Това са последните ми думи!

Изплашила се мишката от Аллах и си рекла: „Който помоли Аллаха за помощ на врага си, той ще получи неговото благоговение и щедрост! Я да спася аз котарака от гибел, за да спечеля милосърдието му!“ Въвела котарака в дупката си, поседнала до него, докато се посъвземе, претичвала около него да му помогне. Припълзял котаракът и запушил изхода с гърба си, да не би мишката да избяга. И когато тя понечила да мине край него, пресегнал и я грабнал в ноктите си. Започнал да я хапе, да я подхвърля, да я лапа, да я повдига, да я търкаля, да я влачи, да я гризе и мъчи. Викнала мишката за помощ, замолила Аллах да я отърве, започнала да кълне котарака и да му говори:

— Къде е клетвата, която ми даде? Това ли е наградата ти, задето те пуснах в гнездото си и ти поверих живота си? Прав е бил онзи, който е казал: „Който е взел обет от врага си, да не чака спасение на душата си!“ А също: „Който е оставил душата си в ръцете на врага, той сам се е обрекъл на гибел!“

И докато тя се боричкала с котарака и той се опитвал да я изяде, наблизо минал ловец с хищни кучета. Едно куче приближило дупката и чуло, че вътре се води голяма битка. Помислило, че лисица е нападнала нещо. Спуснало се да я хване, но попаднало на котарака. Измъкнало го от дупката. Той видял, че е в зъбите му, изплашил се и изпуснал мишката жива и здрава. А кучето скъсало главата на котарака. Така се потвърдили казаните от някого думи: „Който прояви жалост — бързо му се прощава, а който е извършил зло — бързо му се връща!“

* * *

— Та това е станало с тях, царю! — завършил тълкувателят. — Затова никой не бива да пренебрегва обета си, даден пред онзи, който го е защитил, а онзи, който е измамил и предал, ще го застигне съдбата на котарака! Който задължи с нещо другия, сам е задължен пред него! Който прави добро, бива възнаграждаван! Но ти не тъжи, защото след време на гнет твоят син ще се върне в правия път! А този мъдрец, твоят везир Шаммас, е предпочел да не говори пред тебе пряко за това! Той е постъпил мъдро, защото е казано: „Най-боязливите имат най-много знания и най-малко завист!“

Когато се мръкнало, царят отишъл при една от жените си, която най-много обичал и най-много уважавал, и нея нощ я повъзседнал няколко пъти… Минали четири месеца и нещо се размърдало в утробата й. Зарадвала се тя и съобщила вестта на царя.

— Сега вярвам на видението си! — възкликнал той. — Нека Аллах да ми е на помощ!

Настанил я в една от най-хубавите си къщи, заобиколил я с голяма почит. Изпратил да извикат везира Шаммас и споделил с него, че жена му е бременна.

— Повярвах на съня си! — възкликнал той. — Молбата ми стигна до бога! Дано тази бременност ми донесе мъжко чедо и то да ми бъде наследник! Какво ще кажеш на това? — а когато везирът премълчал и не отговорил, царят продължил: — Виждам, че не споделяш радостта ми! Нима не искаш това да се случи, Шаммас?

— Аллах да продължи дните ти, царю! — заговорил Шаммас. — Има ли полза да стоиш на сянка под дърво, което бълва огън? Има ли сладост от пиенето на чисто вино, когато от него пресъхва устата? Има ли полза от глътка студена сладка вода, ако човек се задави с нея? Но нали е казано: „За три неща трябва да се говори едва когато се свършат: за пътника — когато се върне от път, за воина, тръгнал в бой — когато се върне като победител, и за бременна жена — когато роди!“ Защото говорещият не бива да бъде като онзи нахлебник, който си залял главата с масло!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят запитал везира Шаммас:

— А каква е историята на този нахлебник?

И везирът заразказвал:

Приказка за нахлебника

В някакъв град при някакъв благородник живял нахлебник. Всеки ден благородникът му давал три комата хляб с малко масло и мед. В този град маслото било много скъпо и нахлебникът събирал онова, което му давали, в едно гърне и го държал в стаичката си. Когато гърнето се напълнило, той го закачил над главата си от страх да не му го откраднат. Една вечер си седял на постелката с тояга в ръка. Помислил за маслото си и високата му цена и си казал: „Трябва да продам всичкото масло, което съм събрал. С получените пари ще си купя овца. Ще я дам на някой селянин. През първата година тя ще ми роди две агнета — мъжко и женско, през втората — женско и мъжко. Така овцата ще ражда, без да спира, мъжки и женски агнета и ще имам цяло стадо. Ще си взема колкото се полага, ще продам колкото си поискам! Ще си купя нива, ще я превърна в градина, ще построя в нея дворец, ще се облека с богати дрехи и одежди, ще си купя роби и наложници. Ще се оженя за дъщерята на някой търговец, ще вдигна сватба, каквато светът не е виждал, ще заколя много животни! Ще поканя богати и бедни, учени и сановници! Ако някой поиска нещо — ще го има начаса! Ще има ядене и пиене — каквото душа поиска! Когато невестата влезе в стаята си, ще вляза при нея, ще се насладя на тялото й и на хубостта й! Ще ям, ще пия, ще се веселя и ще си мисля: «Това е съдбата ми! Отървах се от бедното нахлебничество!» После съпругата ми ще забременее и ще добие мъжко чедо. Ще го вкарам в правия път, ще го науча на мъдрост, възпитание и смятане! Ще направя така, че името му да бъде известно сред хората! Ще му наредя да бъде любезен и с нищо да не ми се опъва! Ще му забраня да развратничи, да върши греховни постъпки! Ще го съветвам да бъде благочестив, да прави добрини! Ако видя, че е послушен — ще му дам повече дарове, каквито заслужава, но ако видя, че не ме слуша, ще стоваря на гърба му тази тояга ей така!…“

Замахнал той с тоягата да удари чедото си и улучил гърнето с маслото над главата си! Счупил го, парчетата нападали върху него, маслото се изляло на главата му, по дрехите и по брадата му и се превърнало в амбра…

Та затова, царю, човек не бива да говори за нещо, преди да е станало!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят рекъл на везира си:

— Аз вярвам на думите ти, везире! Ти говори честно, каза само истината! Ти продължаваш да бъдеш мой желан първи везир!

Шаммас се поклонил на царя и продължил:

— Аллах да възслави делата ти! Твоето доволство е и мое, твоят гняв е и мой, нямам друга радост освен твоята! Аллах ми е дал всичко благодарение на твоята щедрост!

И ето че след определения срок царската съпруга родила мъжко чедо. Щастлив бил царят и искрено благодарил на Аллаха. Написал послание до целия народ да му съобщи радостната новина и да го покани в двореца си. Събрали се емири, управители, учени, държавници — всички, които били под неговата власт. В цялото царство звънели песни, всички се радвали…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят наредил на първите си седем везири, начело на които бил Шаммас, да говорят пред него и всеки да покаже колко мъдър е в делата си. Пръв излязъл напред Шаммас и заговорил:

— Хвала на Аллаха, който ни създаде от нищото за живот, който е благодетел за всички свои роби — царете, дарил ги е с мъдрост и доброта, направил е чрез техните ръце толкова добри дела! Това се отнася особено за нашия цар, в когото Аллах е вселил душите на падналите за родината! Дано всеки цар да направи за народа на царството си онова, което нашият е направил за нас! Аллах благоволи пред народа ни именно чрез царя ни, който се грижи за народа си, пази го от врагове! Това е велико щастие! Ти си нашият достоен цар, защото си създал това велико благоденствие под сянката си! Аллах зарадва съдбата ти и отговори на призива ни! Той ни даде близка радост, така както я дал на рибите в блатото!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Джалиар запитал своя везир Шаммас:

— А каква е тази история с рибите?

И везирът Шаммас заразказвал:

Приказка за рибите

Имало, царю, на едно място блато с вода, в което живеели няколко риби. Случило се, че водата в това блато намаляла, почти се изпарила. Рибите се притискали една към друга, задушавали се, вече измирали и си говорели:

— О, защо се случи това с нас? Къде е спасението ни?

Една риба, най-умната и най-възрастна, рекла:

— Няма друг начин да се спасим, освен да се молим на Аллаха! Но нека първо запитаме какво мисли ракът, той е по-възрастен от всички ни и притежава по-големи знания!

И рибите отишли при рака. Намерили го заровен в леговището си, не се и досещал защо са рибите при него.

— Добре сте дошли! — казал ракът. — Защо сте дошли при мене?

Разказали му те каква беда ги е налегнала.

— Дойдохме да те чуем! — завършили те. — Кажи как да се спасим?

Навел глава ракът в знак на съгласие и рекъл:

— Няма съмнение, че нямате моя ум, щом вече не очаквате подкрепа от Аллах, която той дава на всички създадени от него твари! Не знаете ли, че Аллах е всемилостив и всемогъщ и дарявайки рабите си, той не си прави сметка, защото е определил имането на всеки, преди да е създал каквото и да е, а на всеки определен от него живот е дал предварително премерената му дължина. Защо да се измъчваме за нещо, което не знаем как е предопределено? Най-доброто ще бъде да се молим на Аллах! Всеки трябва да насочи и явните, и тайните помисли на разума си към бога и да го моли да ни спаси от бедите! Аллах не отхвърля молитвата на онзи, който е потърсил помощта му, не връща проситбата на онзи, който търси неговото предразположение. Ще дойде зимата, земята ще се наводни отново и няма да погине доброто, което той е съградил! Трябва да сме търпеливи и да чакаме онова, което Аллах е решил да направи! Ако ни дари със смърт, това значи, че ще си отпочинем, ако ни прати нещо, от което трябва да бягаме — ще бягаме и ще идем там, където той ни посочи!

Прибрала се всяка риба. Не минали много дни и Аллах пратил силен дъжд и блатото станало по-пълноводно от когато и да било…

* * *

Така и ние, царю — завършил везир Шаммас, — се измъчвахме заедно с тебе, преди да ти се появи синът, и ето че Аллах прати това благословено чедо! Ние молихме Всевишния да извърши това благо! Аллах не се лъже, когато се прицели, и никой не бива да спира нито за миг молитвите си към него!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че вторият везир пристъпил напред и заговорил:

— Царят не би могъл да бъде истински цар, ако не раздава справедливост! Той трябва да уважава поданиците си и да създава закони и правила за общуване между хората, да се отнася еднакво към всички, да не допуща кръвопролития, да не ги измъчва, да не пренебрегва един за сметка на друг независимо дали е богат или беден, близък или далечен, да им раздава справедливост, така че всички да го търсят! Царят с такива черти е възлюблен на поданиците си, на този свят той печели високо положение, а на другия — чест и задоволство у създателя! Ние, царю, признаваме, че ти притежаваш всички тези черти! Казано е: „Най-добрата работа се върши, когато царят е справедлив, мъдър, способен, познаващ чедата си, работещ работата си!“ Всемогъщият Аллах не отвърна взор от молитвите ти, тъй като се уповаваше на него! Той те благослови и с тебе стана същото, което станало между гарвана и змията!

— А какво е станало с гарвана и змията? — запитал царят.

И везирът заразказвал:

Приказка за гарвана и змията

Живял едно време гарван с жена си от сито по-сито на едно дърво. Дошло време да мътят яйцата си. Било летен зной. Някаква змия изпълзяла от дупката си, допълзяла до дървото и от клон на клон се довлякла към гнездото им. Легнала в него като у дома си и останала така няколко дни. Изгонени от гнездото си, те не намерили къде да кацнат. Но минали горещините и змията се върнала в дупката си. Гарванът казал на жена си:

— Благодарим на всевишния Аллах, който ни спаси от тази змия! Все пак и тази година гладни не останахме! Аллах не обърна гръб на молитвите ни, ние му благодарим за мира и здравето, които ни е дал! Ако той пожелае да доживеем до следващата година, може да ни даде и потомство!

Пак дошло лято и време за мътене. И пак змията изпълзяла от дупката си и запълзяла по дървото. Тъкмо се уловила за последния клон, когато отгоре й се спуснал сокол змиелов и я клъвнал по главата. Тя паднала на земята, а там върху нея се спуснали мравките и я изяли. А гарванът с гарванката си заживели в мир и спокойствие, измътили си много гарджета и благодарили на Аллаха, че имат потомство и са живи и здрави!

* * *

— Ние, царю — завършил везирът, — трябва да благодарим на Аллаха, че ни дари този благословен син след толкова очакване! Като удовлетвори молитвите ти, Аллах ти дава по-добра съдба!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че третият везир пристъпил напред и заговорил:

— Справедливи царю, ти раздаваш бързо добрини, но щастието ти закъсня. Нека благоволението на Аллах към тебе расте, а чрез тебе да се прехвърли и върху нас! Всяко добро у всеки човек идва от него, а този човек дава това благоволение на робите си, както намери за добре — на едни дава дарове, на други — работа да си изкарват насъщния, един става предводител, друг — отшелник от толкова желания свят! Аллах е, който е казал: „Аз съм полезната вреда, аз съм, който разболява и лекува, който обогатява и обеднява, който умъртвява и съживява, в ръката ми е цялата съдба“. Ти, царю, си един от щастливите праведници, защото е казано: „Най-щастливият праведник е онзи, за когото Аллах е събрал в едно този и отвъдния свят, който приема онова, което му е отредил Аллах, и му благодари за всичко, което той е създал“. Онзи, който нарушава този закон и иска повече от онова, което Аллах му е отредил, трябва да помни онова, което станало между лисицата и зебрата, и да се поучи от него…

— А каква е тази история? — запитал царят.

И везирът заразказвал:

Приказка за лисицата и зебрата

Една лисица излизала всеки ден от леговището си и тръгвала да си търси храна. Един ден попаднала на някаква планина. Но денят отминал и тя не намерила нищо. Насреща си видяла друга лисица. Заговорили се коя какво е яла, и втората рекла:

— Вчера попаднах на една зебра! Бях много гладна, три дни не бях яла! Изядох сърцето й и това ми бе достатъчно. Ето, от три дни не съм намерила друго за ядене, но и досега съм сита!

Първата лисица продължила да търси, няколко дни подред не намирала нищо за ядене, вече умирала от глад, нямала сили да се помръдне и да излезе от дупката си. И докато си стояла там, двама ловци били излезли на лов. Попаднали на някаква зебра. Цял ден я преследвали. Накрая единият успял да й метне чаталеста двуостра стрела, улучил я, стрелата стигнала до сърцето й и я убила точно пред дупката на въпросната лисица. Там я намерили ловците и видели, че зебрата е умряла. Задърпали стрелата, но измъкнали само ствола — двувърхото острие останало в сърцето й.

Когато се мръкнало, лисицата се измъкнала от дупката си, като се олюлявала от слабост и глад. Видяла тя зебрата, легнала точно пред вратата, много се зарадвала и си помислила: „Вече не се надявах не само зебра, но и каквото и да е животно да си уловя! А може би Аллах е уморил това животно и го е оставил пред дупката ми!“ Нахвърлила се към трупа на зебрата, разкъсала гърдите й, вкарала главата си вътре, завъртяла муцуна и докопала сърцето, изтръгнала го със зъби и го глътнала на една хапка. Но щом то стигнало до гърлото й, стрелата се затъкнала в гръкляна й. Тя не могла нито да я преглътне, нито да я изплюе. Преди да умре, лисицата си помислила: „Никоя твар не бива да пожелава за себе си повече, отколкото й е отредил Аллах!“

* * *

— Затова, царю — завършил везирът, — и човек трябва да се задоволява с онова, което Аллах му е отредил! Ето и ти, господарю, раздаваше благодеяние и след отчаяние и очакване Всевишният те дари със син! Да молим Аллах да ти даде дълъг живот и да превърне този син в достоен продължител на твоя род!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ДЕВЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че четвъртият везир пристъпил напред и заговорил:

— Истински щастлив цар на този и отвъдния свят е онзи, който знае законите и управлението, поставя си правилни цели, справедлив е към поданиците си, уважава онзи, който възприема без възгордяване уважението, щедър е към онзи, който правилно оценява щедростта, прощава само ако прошката е наистина нужна, следи водачи и подчинени, проявява към тях мекост и щедрост, прави се, че не забелязва недостатъците им, и проявява признателност към техния труд! Това го пази от гнева им, подкрепя непоклатимостта на царуването му, дава му победи над враговете и осъществява надеждите му! Това ще е божествената благодарност за това, че е търсил защита от бога! Ако пък царят извърши нещо, което не е редно, непрекъснато ще се сблъсква с трудности и беди заедно с поданиците на царството си и с него ще стане онова, което се случило с пътуващия син на царя!

— А какво е станало с него? — запитал царят.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че четвъртият везир заразказвал:

Приказка за пътуващия син на царя

В някаква страна живял цар. Бил несправедлив и жесток потисник, гневен и груб както към поданиците си, така и към онези, които посещавали царството му. Никой не влизал в царството му, защото той си присвоявал четири пети от притежанията на всекиго.

Аллах отредил така, че този цар да има добър и умен син. Като видял всички бъркотии в бащиното си царство, той се отрекъл от този свят и тръгнал свободен по земята, минавал през планини и равнини, посещавал градове. Един ден царският син влязъл в страната на баща си. Още на границата стражите го хванали, претърсили го и видели, че има само две наметала — старо и ново! Съблекли му новото, оставили му старото, а на всичко отгоре му се присмели. Заоплаквал се момъкът, заговорил:

— Срамота е, потисници! Аз съм беден човек, постоянно съм на път! И какво толкова ще спечелите от тази дреха? Не ми ли я върнете, ще отида при царя и ще се оплача от вас!

— Та ние правим това тъкмо по заповед на царя! — отвърнали те. — Пък ти върви и му се оплаквай!

Момъкът стигнал до царския дворец. Понечил да влезе, но слугите не го пуснали. Върнал се той и си помислил: „Нищо не ми остава, освен да го изчакам да излезе, пък тогава да му се оплача!“ И докато си мислел така и чакал царят да се появи, някакъв войник му направил знак да се приближи. Той спрял пред портата и ето че царят излязъл навън със свитата си. Пътникът пристъпил към него, пожелал му победа и му казал накратко какво били направили с него двамата стражници. Споделил, че е един от рабите на Аллаха, че се е отрекъл от този свят, че пътува по земята, че всичко, което притежава и с което живее, му е дадено от хора, които са били добросърдечни и жалостиви, че така преживява във всяко село и всеки град. После рекъл:

— Когато влязох в този град, се надявах и неговите жители да бъдат като другите, но твоята стража излезе насреща ми, смъкна ми едната наметка и болно ме наби! Моля ти се, върни ми наметката — и аз няма да остана в този град нито час повече!

— Че кой ти е казал да влизаш в този град? — запитал остро царят.

— След като си взема дрехата, прави с мен каквото щеш! — отвърнал пътникът.

Царят страшно се намръщил и викнал:

— Глупако, за да престанеш да бъдеш такъв кресльо, който ми препречва пътя, ще ти отнема душицата!

Той наредил да го хвърлят в затвора. Там момъкът започнал да ругае себе си, че си е разрешил гневът да надделее в душата му. А когато станало полунощ, се изправил и произнесъл следната молитва:

— О, Аллах! Ти си велик и справедлив! Виж ме на какви мъки съм подложен от този несправедлив цар! Моля те, спаси ме от ръката на тиранина, който дори не знае, че ми е баща, а и аз не искам да си спомням, че съм му бил син! Ти виждаш как са угнетени тук всички хора! Прати му тази нощ своята мъст, прати му мъки, защото твоята присъда е справедлива!

И докато се молел, в двореца избухнал пожар, огънят изгорил и царя, и всичко останало, дори и вратата на затвора. Спасили се само стражниците и техният затворник. Момъкът тръгнал на път и те тръгнали с него по неговия път. А градът на царя тиранин изгорял до последното дърво заради безпричинната му жестокост!…

* * *

— И ние, царю честити — завършил везирът, — си лягаме и ставаме с молитви за твое здраве и благодарим на Аллаха, че живееш с нас, доволни сме от справедливостта и доброто ти здраве! Бояхме се да не стане някой чужденец цар вместо тебе! Сега Аллах ни даде радост след появата на този благословен юнак! Молим Всевишния да го направи твой достоен и праведен заместник!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че петият везир пристъпил напред и заговорил:

— Убедихме се, че Аллах възнаграждава онзи, който му благодари и защитава вярата в него! Ти, царю честити, си справедлив и се отнасяш еднакво към поданиците си! Затова Аллах ощастливи дните ти, като те дари с това благословено момче! Така ние се изпълнихме с радост — а допреди месеци бяхме в плен на велика тревога и грижа, че си нямаш син! Мислехме, че това ще те накара да затвориш вратите на справедливостта си към нас! Бояхме се да не би Аллах да ти е отредил смърт и да няма кой да те замести! И с нас стана онова, което се случило на гарваните!

— А какво е станало с гарваните? — запитал царят.

И везирът заразказвал:

Приказка за гарваните и сокола

Посред някаква планина имало широка долина. Там течали потоци, растели плодоносни дървета, птици възхвалявали с песните си единния Аллах. Сред тях имало и ято гарвани. Техен вожд и съдия бил състрадателен и жалостив стар гарван и с него те живеели сигурно и спокойно. И тъй като той ги ръководел много добре, никоя от птиците не можела да го оцени по достойнство.

Но се случило така, че този вожд умрял — постигнало го онова, което е писано на всяка жива твар. Затъжили се птиците, но мъката им станала още по-голяма, когато станало ясно, че между тях няма достоен, който да заеме мястото му. Събрали се и се договорили, че онзи, който застане над тях, трябва да бъде и най-справедлив. Една дружина избрала един гарван и се развикала:

— Този най-много заслужава да ни бъде цар!

Друга дружина се противопоставила, не го искала. Разцепили се, скарали се, между тях избухнала голяма свада. Накрая все пак се договорили на сутринта да не тръгват да си търсят храна, а да изчакат утрото и да полетят заедно към някакво предварително определено място. Който изпревари, ще бъде вожд, ще бъде цар — така се уговорили.

Чул ги един сокол, който се въртял над тях. На сутринта той литнал с всички сили и бързо ги изпреварил. Тогава гарваните му викнали:

— Благодетелю, избираме те за наш господар! Ти ще водиш всичките ни дела!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на петия везир за гарваните и сокола:

* * *

Зарадвал се соколът на гарванското решение и рекъл:

— Ако е пожела Аллах, с мене вие ще срещнете много хаир!

Подчинили му се птиците. Всеки ден, когато той излитал, след него излитали и гарваните. Той се усамотявал с някой от тях, удрял го с клюн по главата, изпивал мозъка и очите му и хвърлял останалото. И продължил така, докато накрая гарваните усетили, че броят им е намалял, а живите са пред гибел. На съмване останалите живи гарвани избягали от сокола и ятото се разпръснало завинаги…

* * *

— Та и ние сега — завършил везирът — се боим да не ни се случи същото, над нас да застане цар, който да се различава от тебе! Сега сме уверени в единството ни и в нашата сигурност! Нека Аллах благослови царя ни и нас самите, избраниците на неговите поданици, а той да бъде щастлив в земния си път и вечен в паметта на народа си!

Пристъпил напред шестият везир и заговорил:

— Аллах е един, царю, най-справедливият на този и на отвъдния свят! Онези, които са живели много преди нас, са казали: „Който се моли, пости, грижи се за родителите си, справедлив е в управлението си, той ще има вечно подкрепата на бога, защото този бог ще бъде доволен от него!“ Ти ни водиш, раздаваш ни справедливост и твоите дела ни правеха щастливи! Ние молим всевеликия Аллах да те дарява щедро цял живот за твоята щедрост! Чувал си, че е казано: „В света, пълен със забрани, късметът ни е в царската кръв!“ Но човек не бива да моли бога за нещо, чиито последствия не знае, защото вредата от него може да бъде много по-голяма, отколкото ползата, и дори неговата гибел да бъде в онова, което е поискал. Тогава ще му се случи онова, което се случило на заклинателя на змии и цялото му домочадие…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Джалиар запитал петия си везир:

— А каква е тази история със заклинателя на змии?

И везирът заразказвал:

Приказка за заклинателя на змии и неговото домочадие

Живял някога заклинател на змии, който имал жена и голямо домочадие. Имал голяма кошница с три змии в нея, но никой в дома му не знаел нищо нито за занаята му, нито за съществуването им. Всеки ден той излизал в града, въртял се насам-натам, карал змиите да танцуват и така вадел хляб за себе си и за семейството си. Връщал се вечер у дома, запирал тайно влечугите в кошницата, а на сутринта ги вземал и отново тръгвал из града. Никой в дома му не знаел какво носи в кошницата. Един ден жена му го запитала:

— Няма ли веднъж да ни кажеш какво има в тази кошница?

— За какво толкова ти трябва да знаеш? — възкликнал човекът. — Имате си достатъчно да се храните и да се обличате! Задоволявайте се с това, което ви е дал Аллах, и не искайте повече!

Премълчала си жената, но си помислила: „Трябва аз да претърся тази кошница и да видя какво има в нея!“ Решила да го направи, убедила и децата си да настояват пред баща си да им покаже какво има в кошницата. А те пък си помислили, че вътре има нещо вкусно за ядене, и всеки ден започнали да го задяват да им покаже съдържанието й. Той ги усмирявал, забранявал им да питат, но минало време, те пак настоявали, а майка им ги подтиквала към това. Накрая тя ги убедила да отказват да хапват хапка и да пийват глътка пред бащата, докато той не отвори кошницата.

Една вечер заклинателят се върнал и донесъл доста неща за ядене и пиене. Седнал на трапезата, поканил всички да седнат и да хапнат с него. Те отказали да седнат, като му дали да разбере, че са му ядосани, и му рекли:

— Татко! Ние не искаме друго, освен да отвориш тази кошница и да погледнем какво има в нея — иначе ще посегнем на живота си!

— Деца! — заговорил човекът. — В нея нищо добро за вас няма! Отворя ли я — само беди ще ви сполетят!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на шестия везир за заклинателя на змии:

* * *

Разгневило се още повече домочадието, като чуло отговора на бащата. Той от своя страна започнал да им се кара, да се заканва, че ще ги набие, ако не престанат. Това разгоряло по-силно желанието им да надникнат в кошницата. Ядосал се той, грабнал тояга да ги напердаши, но те избягали. Кошницата си стояла насред къщата — мъжът още не бил я скрил на мястото й. Жената забелязала, че той е зает с децата, и бързо я отворила. Изскочили змиите от вътре, ухапали я и тя умряла начаса. После те плъзнали из къщата, изпохапали мало и голямо. Останал само заклинателят, който успял накрая да събере влечугите в кошницата и изоставил къщата…

* * *

— Сигурно вече си се убедил, царю честити — завършил везирът, — че човек не бива да си пожелава нещо, което всевишният Аллах не иска да му даде! Заради дълбокия ти ум Аллах възрадва очите ти, като ти изпрати син! Ние молим всевишния Аллах да го направи твой справедлив наследник!

Пристъпил напред седмият везир и заговорил:

— Ти, царю, чу и се убеди в онова, което говореха моите братя мъдрите везири! Техните думи потвърждават онова, което те отличава от други царе! Те никога няма да предпочетат друг цар, защото това е наш дълг, наследен от бащи и майки! Сега и аз ти казвам: Хвала на Аллаха, който те възнагради с благоволението и с милостта си и ти даде опора за бъдещето на царството ти! Казват, че най-добри поданици са онези, чийто цар е справедлив, а най-лоши — онези, чийто цар е жесток! Казват също, че е по-добре да живееш при сакат негър, отколкото при жесток цар! Хвала на всевишния Аллах, защото ти даде този благословен син. Най-добрият дар на света е праведният син! Казано е: „Който няма син, той не оставя следа и спомен!“ С тебе се случи онова, което се случило с паяка и вятъра…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят запитал своя везир:

— А какво е станало с паяка и вятъра?

И везирът заразказвал:

Приказка за паяка и вятъра

Разправят, царю, че някакъв паяк се бил закачил на висока порта. Там си свил гнездо и заживял, като благодарял на всевишния Аллах, който му отредил това сигурно местенце далеч от всякакви насилници, за покоя и прехраната си. Но Всесъздателят решил да го изпита, за да види дали и тогава ще бъде все така благодарен и търпелив. Изпратил буреносен източен вятър, който го понесъл заедно с целия му дом и го захвърлил в морето. Вълните го изнесли на сушата. Той благодарил на всевишния Аллах, че е жив и здрав, но започнал да ругае вятъра:

— Защо направи това с мене, ветре? Какво спечели, като ме откъсна от мястото ми и ме довлече тук? Така си бях спокоен и сигурен в дома си на портата!

— Стига си ругал! — казал вятърът. — Ще те върна, ще те отведа на предишното ти място!

Паякът търпеливо зачакал. Когато духнал южният вятър, той го пуснал да мине край него, но когато духнал западният вятър, се уловил за него и така се върнал в онзи дом. Когато минал край него, успял да се улови отново за портата…

* * *

— И ние се молим на Аллаха — завършил везирът, — който изпита нашия цар в самота и търпение и на стари години го дари с този юнак!

— Хвала на Аллаха, преди да въздадем хвала на всекиго другиго! — възкликнал царят. — Благодарността към него предшества всяка друга благодарност! Той назначава за цар и султан онзи измежду рабите си, когото си поиска! А ако някои от тях не спазват това, което Аллах е наредил, в отвъдния свят ще им се стоварят неизброими беди, задето не са били послушни на земята! Всевишният ще отдаде заслуженото както на добродетелните, така и на онези, които са се противопоставяли на волята му! Аз също благодаря на Аллаха, защото съм роб на неговите повели, сърцето ми е в ръцете му, езикът ми му принадлежи, доволен съм от онова, което той е отсъдил за мене и за тях, каквото и да е то! Всеки от вас каза онова, което му дойде на ум за това момче! Хвала на Аллаха, който ни спаси от разцепление! Разногласията между властимащите е като разногласие между деня и нощта! Синът ми бе велико дарение за всички нас! Нека той стане наследник на високия ни престол! Да се молим в благополучие и теглила той да прави всички ни щастливи чрез делата си, да ни донесе благоденствие чрез мъдростта си, да бъде справедлив и безпристрастен цар и господар на поданиците си, техен защитник от бедите на потисниците, да бъде милостив, благороден и строг!

Сановниците и учените се изправили на крака, благодарили на царя, целунали ръцете му и се пръснали по домовете си. А самият той се прибрал в дома си, благословил момчето и му дал име Уарадхан!

Когато момчето станало петгодишно, царят пожелал то да се изучи на науки. Събрал по трима мъдреци и учени от всяка наука и им наредил денем и нощем да го обучават и да следят да няма наука, на която не са го научили. Учените взели момчето под свое покровителство и не оставили нито една от науките, които знаели. Всяка седмица те представяли на царя доклад, какво е изучил и запомнил царският син. Когато навършило дванайсет години, момчето било вече запомнило най-доброто от всяка наука и се възвисило над всички учени и мъдреци на своето време. Те го довели при баща му и рекли:

— Аллах да възрадва очите ти, царю, с това честито момче! Доведохме ти го, след като то изучи науките!

Зарадвал се царят, викнал везира Шаммас и му рекъл:

— Шаммас, учените ми съобщиха, че синът ми е изучил всички науки, дори е изпреварил в знанията си тях самите! Какво ще кажеш на това, Шаммас?

Шаммас целунал ръката на царя и рекъл:

— Изумруди се крият дори в най-големите планини, но блестят, когато бъдат осветени с лампа! Синът ти е скъпоценност и младостта не е пречка за неговата мъдрост! Ако е пожелал Аллах, аз утре ще го препитам, за да събудя у него пълноводния поток, събран от учените!…

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Джалиар наредил на най-видните учени и най-опитните мъдреци да се съберат на другия ден в царския дворец. Дошъл и везирът Шаммас и целунал ръцете на царския син, а той се изправил и му се поклонил.

— Не бива синът на лъва да се кланя на което и да е друго животно! — казал везирът.

— Синът на лъва трябва да се кланя на везира на лъва! — отговорил Уарадхан.

— Кажи ми — заговорил Шаммас, — какво е абсолютната вечност, кои са нейните два свята и как се проявява тя в двата си свята!

— Абсолютната вечност е всевишният Аллах! — отвърнал Уарадхан. — Той е пръв без начало и последен без край! Двата му свята са този и отвъдният! Вечността му в тези два свята се изразява с благоденствието в отвъдния!

— Отговорът ти е верен! — рекъл Шаммас. — Но откъде знаеш, че единият от двата свята е тукашният, а другият — отвъдният!

— Този свят не е съществувал преди в нищо! — отвърнал царският син. — Всевишният му наредил първом да се създаде, но той извършил бързо много грехове! Това наложило овехтялото да се възстановява! А отвъдният свят е вторият вечен свят!

— Отговорът ти е верен! Но откъде знаеш, че благоденствието в другия свят е вечност и за двата свята!

— Защото наказанието на Всевишния за греховете ни вече съществува преди самите ни дела!

— Кажи ми кои хора на този свят са възхвалени за делата си!

— Онези, които и след края си въздействат на развитието му!

— Кажи ми дали има смърт без живот на този свят?

— Няма смърт за нещо, което не е живяло. Нашият свят и хората в него виждат последните си часове подобно на бедняците и меда…

— А каква е тяхната история?

И Уарадхан заразказвал:

Приказка за бедняците и меда

На тези бедняци един емир построил тясна къща, вкарал ги в нея и им наредил всеки да върши нещо. Дал всекиму срок и поставил надзирател при главата му. Който отработвал онова, което му било наредено, надзирателят го пускал да си иде от тази теснотия, а който не си свършвал работата в определения срок, го наказвал. Работили си те така известно време, докато един ден през цепнатините на стените в къщата им пръснали по малко мед. Хапнали те от меда, усетили сладостта му, но работата, която им била наредена, се забавила. Те не работели, както трябва, търпели и тревогите, и теснотията, макар и да знаели за наказанието, което ги чакало. Поради тази слабост надзирателите не пускали никого вече да излиза навън, защото не били свършили работата си…

* * *

— Нашият свят е подобен дом — продължил Уарадхан, — в който душите ни желаят сладости, но всеки си има определена работа и определен срок. Който се улови за малката сладост и живее само с нея, той е сред загубилите душата си, защото е предпочел този свят пред отвъдния! А онзи, който е предпочел отвъдния свят, той не бива да се занимава с малките сладости!

— Приемам ти отговора! — рекъл Шаммас. — Но ти виждаш, че и двата свята са над човешката воля, човек трябва да задоволява изискванията им в едно и също време, колкото и различни да са. Ако рабът тръгне да търси прехрана, това ще донесе вреда на душата му, след като умре, а ако се врече само на отвъдния, това ще донесе вреда на тялото му — как тогава да задоволим изискванията и на двата по едно и също време?

— Който работи само за прехрана на този свят, той ще бъде по-силен в отвъдния! — отговорил момъкът. — Аз виждам положението в този и в отвъдния свят подобно на двамата царе — справедливия и жестокия.

И Уарадхан заразказвал:

Приказка за справедливия и за жестокия цар

Земята на жестокия цар била богата, пълна с плодни дървета и растения. Той не пропускал търговец, без да му отнеме парите и стоката, а хората по този начин губели препитанието, което получавали от богатата земя.

Веднъж справедливият цар извикал един от хората си, дал му много пари и го пратил в земята на жестокия цар да купи от там някои скъпоценности. Взел човекът парите, отишъл в онова царство. Съобщили за това на царя. Изпратил той да го извикат и му викнал:

— Кой си ти? Откъде идваш? Какво те е довело в земята ми?

— Аз съм от еди-коя си земя! — отговорил търговецът. — Царят ми даде пари да купя някои скъпоценности от царството ти! Аз се подчиних на волята му и дойдох!

— Горко ти! — възкликнал жестокият цар. — Ти не знаеш ли от поданиците ми какво правя с тях! Всеки ден им прибирам парите! Как може да идваш тук с пари?

— Тези пари не са мои! — възразил търговецът. — Те са доверие, което ми е дадено, и аз трябва да го върна на стопанина им!

— Не мога да те оставя да вадиш хляба си на моя земя! — възкликнал царят. — Ти или ще откупиш живота си с всичките тези пари, или ще загинеш!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на Уарадхан:

* * *

„Попаднах между двама царе!“, помислил си търговецът. „Жестокостта на този засяга всички, които са стъпили на земята му, тя е обща за народа му. Тук може да ме достигне гибел! Така или иначе, ще загубя парите, без да получа това, за което съм дошъл! Ако пък му дам парите — няма как, ще загина от ръката на царя, който е техен собственик! Трябва да се изхитря, да му дам малка част от тези пари, да остане доволен, пък аз да спася душата си от гибел и все пак да купя с останалите пари скъпоценности! После ще се върна при собственика на парите с онова, което съм му купил, и ще го помоля за справедливост!“

Възхвалил търговецът жестокия цар и му рекъл:

— Царю, ще откупя душата си с малкото пари, които са ми останали, откакто съм влязъл в страната ти, защото съм ги изхарчил, а после ще напусна земите ти!

Съгласил се жестокият цар и го пуснал да си ходи, но търговецът купил с останалите пари скъпоценности и се върнал при своя господар, справедливия цар!

* * *

— Този цар е въплъщение на отвъдния свят! — казал Уарадхан. — Скъпоценностите, които са в земята на жестокия цар, са въплъщение на добрите дела, които човек е вършил. Търговецът, носещ парите, е образец за онова, което се изисква от този свят, а парите, които той носи, са въплъщение на човешкия живот. Когато се вникне в съдържанието на приказката, става ясно, че онзи, който търси земната си храна на този свят, нито за миг не бива да пренебрегва отвъдния. Той може да се задоволи с онова, което получава от този свят, а отвъдният свят ще бъде доволен от онова, което той отделя през живота си в стремежа си към него!

— Кажи ми дали тялото и душата са заедно и в добрите дела, и в наказанията на греховете? И още — кой трябва да бъде наказван — онзи, който има силни желания, или другият, който прави грешки?

— Може и склонността към силни желания, и допусканите грешки да станат причина за добри дела. Всичко зависи от това, кое как се желае. Препитанието е абсолютно нужно за тялото, а тялото съществува само чрез духа! Пречистването на духа чрез честност е цел, която се поставя на този свят — така се прави онова, което се изисква на другия! Те са като два жребеца близнаци, сукали от едно виме и впрегнати в една кола — тази цел е сбруята, която ги съединява. Затова тялото и духът са заедно в праведните дела и в греховете! Те са като слепия и куция…

И царският син заразказвал следната приказка:

Приказка за слепия и куция

Един градинар вкарал един сляп и един сакат в градината си да я пазят. Когато плодовете узрели, куцият казал на слепия:

— Такива хубави плодове виждам, така ми се приискаха, но не мога сам да ги стигна! Само двамата можем да направим това! Я стани, че имаш здрави крака — ще стигнеш до тях и ще си хапнем!

— Ама че го каза! — отвърнал слепият. — Аз пък въобще не ги виждам! Трябва да измислим нещо, за да си хапнем!

Докато разговаряли така, минал един от пъдарите, който бил доста умен човек.

— Абе, пъдарино! — заговорил го куцият. — Прищя ни се да хапнем някой и друг плод, ама нали ни виждаш — аз съм куц, а приятелят ми е сляп и нищо не вижда. Какво да направим?

— Горко ви! — възкликнал пъдаринът. — Нали знаете, че стопанинът на градината ви остави да я пазите!

— Но и ние имаме дял в тези плодове! — възразили двамата. — Искаме да хапнем от тях! Ти само ни кажи как да го направим!

— Цялата работа е слепият да качи на гърба си куция! — казал пъдаринът. — Той ще го отнесе до дървото, чиито плодове куцият е решил, че са най-зрели, и ще бере дотам, докъдето стигне!

Изправил се слепият, куцият се качил на гърба му и го насочил по пътеката, докато стигнали избраното дърво. Там куцият започнал да бере каквото му харесало. Така се потрудили двамата, докато обрали доста дървета. Но когато сладко си хапвали, изведнъж дошъл стопанинът на градината и им викнал:

— Горко ви за това, което сте сторили! Нали ви заклех да не повреждате нищо в градината!

— Ама ти нали знаеш, че не можем да стигнем до нищо! — възразили двамата. — Единият е куц и не може да ходи, другият е сляп и не вижда какво има в ръцете си! Какво толкова сме виновни!

— А да не би вие да си мислите, че не знам какво сте направили! Ти, слепецо, си качил куция на гърба си, той те е водил по пътеката и ти си го пренасял до дърветата!

Той ги наказал строго и ги изгонил от градината!

Слепият е символ на тялото, което гледа само чрез душата. Куцият е символ на душата, която се движи само чрез тялото. Градината е работата, заради която рабът понася наказание. Пъдарят е символ на ума, който съветва за добро, което може да се изроди и в зло. Така тялото и духът са заедно в награда и в наказание!

* * *

— Приемам отговора ти за верен! — рекъл Шаммас. — Кажи ми кой е най-добрият учен?

— Който най-добре познава делата на Аллаха!

— А кой има най-голям опит?

— Който е най-търпелив в труда си!

— А кой има най-нежно сърце?

— Повечето, които са готови на смърт със своя ум, а понякога и с надежда! Който познава пътищата на смъртта чрез душата си, е като онзи, който се оглежда в чисто огледало — той познава истината, която огледалото само отразява и излъсква!

— Кои съкровища са най-хубави?

— Съкровищата на небесата!

— А кои земни съкровища са най-хубави?

— Да вършиш благодеяние…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че везирът Шаммас казал на Уарадхан:

— Кажи ми сега какви са различията между знание, мнение и разум и какво ги обединява?

— Науката — това е образование — отговорил Уарадхан, — мнението е опит, а разумът е резултат на размишлението. Те се обединяват в ума. Онзи, който обединява и трите качества, е съвършен, но обединяването им за противопоставяне на Аллаха е грях!

— Кажи ми как мъртвата наука насочва правилното мнение и как живата проницателност е нужна на неограничения разум и още — дали всичко това в определени случаи не се променя от увлечението и силното желание!

— Ако последните две качества бъдат вмъкнати у човека, те ще променят и науката, и мнението, и разума! Ето как!

И момъкът заразказвал:

Приказка за орела и ловеца

Това ми напомня за бързия орел, който летял в небесата. Там той проявявал майсторлъка си, защото стрела не можела да го стигне. Но един ден съзрял от висините някакъв ловец да опъва мрежа и да залага в нея парче месо. Когато орелът видял месото, в него надделели увлечението и желанието. Той забравил, че там има и мрежа и че съдбата на всяка птица, попаднала в нея, ще бъде за окайване. Спуснал се от небесата, кацнал до парчето месо, но краката му се заплели в мрежата. Ловецът дошъл вечерта, видял оплетения в мрежата орел и възкликнал:

— Опънах мрежата, за да хващам гълъби и други по-слаби птици! Как ли е попаднал и цял орел в нея?…

* * *

— Казано е — продължил Уарадхан, — че когато умният човек е обхванат от увлечения и силни желания за нещо, след което ще последва наказание, той трябва да се въздържи, колкото и хубаво да е това нещо, умът му трябва да победи това увлечение и желание! Той е длъжен да обърне ума си, както ловък конник обръща коня си в обратна посока при езда! Дори да е яхнал безразсъден кон, той така силно ще го дръпне с юздата, че ще го спре и после ще го поведе, накъдето е правилно! Ако обаче човекът е глупак, желанието и увлечението надделяват над него, той работи само в тяхното русло — тогава ще загине и никой няма да завиди на съдбата му!

— Кажи ми кое е най-правилното, което човек трябва да поеме като задължение и да работи за него от все сърце!

— Праведният труд!

— Но ако човек върши само това, без да се препитава, какво ще прави за живота, без който не може да съществува?

— Денонощието е от двайсет и четири часа! Човек трябва да използва част от това време, за да търси препитание, друга част — за покой и почивка и трета част — да търси знание! Ако човек е умен, но не е образован, той е като безплодната земя, която не може да бъде изорана, засята и ожъната! Ако тя не е изорана и се засее — тя няма да даде плод, но ако е изорана и засята, ще е плодоносна! Няма полза от човек без знания, преди да се посее у него знание, но посее ли се такова знание, то непременно ще даде плод!

— А какво ще рече „знание без ум“?

— То е като знанието на животните, които знаят кога е време за ядене и пиене и кога — за спане! Но те нямат ум!

— Ти отговори доста кратко на този въпрос, но аз приемам отговора ти! Кажи ми как трябва аз, везирът, да предпазвам султана?

— Просто не го превръщай в свое оръдие!

— Че как мога да го превърна в свое оръдие, когато той има власт над мене и юздите на съдбата ми са в ръцете му?

— Неговата власт над тебе е породена от твоите задължения към него. Хвърлиш ли тези задължения върху него — той вече няма власт над тебе!

— А какви са задълженията на везира пред неговия султан?

— Да съветва, да бъде усърден във всички тайни и явни царски дела, да изразява правилно мнение, да крие тайните му, да не скрива от него никаква истина и да му я съобщава навреме, да оценява високо онова, с което е възнаграден, да прави така, че той винаги да бъде доволен, и да не допуска гневът му да се излее върху него!

— Кажи ми как трябва да се държи везирът към царя?

— Ако си везир на царя, ти си длъжен да му се подчиняваш, твоите думи към него трябва да надвисяват онова, което той е очаквал от тебе, молбата ти към него трябва да съответства на собствения ти сан, който той ти е дал, и трябва да се пазиш да не унизиш този сан — тогава ще останеш незабелязан за никого и ще станеш като ловеца…

Приказка за ловеца

Един ловец ловял зверове, за да одира кожите им, пък месата им изхвърлял! Свикнал лъвът да идва на това място, за да се храни с този леш. Все по-често започнал да идва, докато се опитомил и свикнал с ловеца. Бил доволен, когато ловецът му хвърлял храна, милвал го по гривата и си играел с опашката му. А когато ловецът видял колко спокоен е лъвът с него, колко привързан и покорен е, си рекъл: „Този лъв ми е покорен, той е вече моя собственост! Не ми остава друго, освен да го яхна и да одера кожата му, както правя с другите животни!“ Осмелил се да скочи върху гърба на лъва и да го боцне с ножа си. Когато усетил какво прави ловецът, лъвът вдигнал лапа и го ударил така, че ноктите му раздрали корема му, после го хвърлил под себе си и го разкъсал на парчета…

* * *

— Така че везирът трябва да се отнася към царя в рамките на своя сан! — завършил Уарадхан. — Той не бива да се осмелява да налага собственото си мнение, за да промени царят своето!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТНАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че везирът Шаммас запитал Уарадхан:

— А кажи ми как везирът може добре да се постави пред царя?

— Като изпълни предано делото, което му е поверено, да даде правилен съвет и мнение и да изпълнява повелите му! — отвърнал царският син.

— Ти каза, че задължение на везира пред царя му е да избягва гнева му и да прави само онова, което да го радва! Това е все пак едно задължение! Но какво да се прави, когато царят се радва, като вижда насилие, несправедливост, жестокост? Как да се спаси везирът, който страда от общуването си с подобен жесток цар? Дори да поиска да премахне у царя подобни желания, страсти и увлечения, той не може да направи това! Значи ли това, че трябва да следва желанията му, да се съгласява с него и така да става враг на поданиците му?

— Везирът е длъжен, разговаряйки с царя, да му пояснява тънкостите на справедливостта, да го предпазва от насилия, да го съветва какви наказания да определя! Ако царят сподели мислите му, значи везирът е постигнал желаното! Ако това не стане, друго освен една любезна раздяла между двамата не може да съществува! Раздялата в подобни случаи означава успокояване и за двамата!

— Кажи ми какви са задълженията на поданиците пред царя им и на царя пред поданиците му!

— Те трябва да изпълняват честно онова, което той им повелява. Задълженията на царя пред поданиците му са да пази имотите им, да защитава домовете им! Царят трябва да изисква от поданиците си подчинение, да очаква да жертват живота си за него, което е техен обет, и да се надява да го възхваляват за добрините, които им е дал! Задълженията на поданиците пред царя им са по-неотменни от задълженията на царя към поданиците му, защото неизпълнението на техните задължения към него донасят по-голяма вреда от неизпълнението на неговите задължения към тях! Изчезнат ли задълженията на поданиците към царя, царството и неговото благоденствие ще изчезнат. Който поема едно царство, е задължен да прави три неща: да следва вярата, да процъфтяват поданиците му и да усъвършенства ръководството си. Само тогава царството му ще е вечно!

— А какво значи да процъфтяват поданиците му?

— Това значи той да им създава закони, да използва учени и мъдреци, за да ги образова, да ги раздели на санове, да пести кръвта им, да не си присвоява парите им, да облекчава тежестите върху тях, да укрепва войската!

— Кажи ми сега какви са задълженията на везира към царя!

— Никой поданик няма повече задължения към царя, отколкото везира! Везирът трябва сам да понася последиците от грешните си мнения и съвети, а от правилните — ползата да е на всички! Но и всички трябва да знаят, че царят много тачи своя везир — така ще гледат към него с повече почит, с по-голямо уважение! А когато везирът забележи нещо нередно около царя или поданиците му, длъжен е да го премахне, за да остане само правилното, приятното и справедливото!

— Кажи ми какво трябва да се направи, за да се запази езикът от лъжа, дързост, посегателство върху честта, прекомерно дърдорене?

— Човек трябва да говори само за добри и хубави неща, а не за неща, които не го засягат; да не дава ухо на сплетни; да не предава думите, чути от някого, на неговия враг; да не моли зло от владетеля си нито за приятел, нито за враг; да не обръща внимание на онзи, който крои планове да присвои благата му или другояче желае злото му, освен ако това не е всевишният Аллах; да не говори глупости, особено ако те са грях пред Аллаха и всяват омраза между хората; да не приказва срамни неща! Думата е като стрела — излети ли, никой не може я върна, затова човек трябва да се пази от разкриване на тайните си, че разгласяването им може да му донесе много вреда! Тайното трябва да се пази от приятел дори повече, отколкото от враг!

— Какви трябва да са добрите нрави между близки и роднини?

— Отнасяй се към хората така, както са заслужили, а към братята си — както си задължен!

— А как трябва да се отнасяш към близките си?

— Към родителите — с почит, нежност и уважение. Към братята — със съвет, с подпомагане в делата им, с пари, с каквото можеш — пък нека сетне се радвате заедно! Ако някой от тях допусне грешка, трябва да проявиш снизходителност! Така ще те приемат с още по-висока почит и ще се съгласяват с всеки твой съвет! Имаш ли доверие у брата си — проявявай към него благосклонност и му помагай във всички дела…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че везирът Шаммас продължил да изпитва Уарадхан, сина на цар Джалиар.

— Смятам — казал везирът, — че братята могат да бъдат два вида: братя по кръв и братя по приятелство! Онова, което ти описа, се отнася за родните братя. А как стоят тия неща помежду побратимените приятели?

— Побратимите — отговорил момъкът — трябва да пазят зорко обичта, добрите нрави, благия тон и искрената дружба помежду си. Тези неща трябва да са взаимни и всеки с радост да приема мнението на другия!

— Добре! Но се знае, че всеки получава това, което му е дала съдбата. Щом е така — какво заставя онзи, който търси препитание, да си създава излишни трудности, като търси нещо, за което знае, че му е предопределено и непременно ще го получи, дори и без да се старае. Пък не му ли е предопределено, няма да го получи, ако ще и до смърт да се тормози! Не е ли по-добре да се откаже от напразните опити и да се довери на Аллах, за да бъде задоволен и телом, и духом?

— Всеки си има свой живот и предопределена съдба. Но всяко средство за препитание има свой начин и пътища за достигането му. Търсещият намира утеха в самото търсене — ако го изостави, той не може да бъде задоволен духовно. Затова той е длъжен да търси това препитание, макар че може да претърпи и вреда от това — той или ще го получи, или пък няма! И в двата случая утехата на търсещия ще се отрази върху неговия доход, но какъвто и да е резултатът от търсенето, то е достойно за похвала! Утехата на нещастника се изразява в три дадености: той е готов да търси препитание; ако се откаже от това, той се превръща в бреме за хората около себе си и като търси, той избягва порицанието, че е нарушил обета пред бога! Не е възможно човек да надвиши онова, което Аллах му е предопределил, а и не бива да си позволява това, което Аллах му е забранил! В такива случаи връзката между него и бога се прекъсва!

Везирът Шаммас се поклонил на момъка и го възвеличил, а баща му го сложил да седне на царския трон и рекъл:

— Хвала на Аллаха, който ме дари с такъв син — да радва очите ми, докато съм жив!

Тогава момъкът се обърнал към Шаммас:

— Ти, мъдрецо, познаваш проблемите на душата! Аллах ми разкри досега само малка част от знанията. Нека сега аз да те препитам за неща, пред които мнението ми е безсилно, а словото, с което се опитвам да го изразя, е като вода в черен казан! Моля те да ми ги обясниш, за да не останат те неясни за такива като мене! Аллах е създал живота от водата и силата от храната! Излекуването на болния става с церовете на лечителя, а от просветляването на невежите светът получава нови знания!

— Всички мъдреци тук станаха свидетели как добре си усвоил науките и колко хубаво отговаряш на зададените ти въпроси — рекъл Шаммас. — И знам, че би ме питал само за неща, чието разясняване изисква най-вярно тълкуване! Кажи, за какво ще искаш да ме питаш?

— Разкажи ми — помолил момъкът — за Създателя, чиято мощ е по-велика от всяка друга мощ, за оня, който е създал всичко, що е създадено, без да е съществувало преди това! В нашия свят се виждат само неща, създадени от нещо. Благословеният всевисш Създател е способен да твори от нищото в един свят, в който нещо се създава само от друго нещо!

— Извайването на един предмет от глина или каквото и да е друго творение на ръцете, тоест създаването на нещо от нещо, е по силите и на най-презрения човек! — отговорил Шаммас. — Всевишният е изградил света по чудотворен начин и ако искаш да познаеш неговата височайша съзидателна сила, като търсиш нещото, от което го е създал, би трябвало да се замислиш първо над това, какви неща съществуват! Сред тях ти ще откриеш знамения и признаци, които са свидетелство за всеобхватността на неговата мощ, а тя е в състояние да създава неща от нищото! Нещо повече — да ги създаде от небитието! Елементите, които са вещество на нещата, са били преди това небитие! Това пояснява и знамението, например за деня и нощта. Те се гонят един друг. Когато денят свърши и дойде нощта, денят се скрива от очите ни, но ние не знаем къде. Когато пък нощта свърши с тъмнината и страхотиите си, появява се денят — и ние не знаем къде отива нощта! Когато слънцето ни огрява, не знаем къде е крило светлината си до този миг, а когато залезе — не знаем къде е домът на нощувката му. Тези примери са все дела на всевеликия Създател, да бъде славно името му!

— Учителю, ти ми разказа за мощта на Създателя, която не може да бъде отречена! Но кажи ми как той е създал живите твари!

— Тварите са създадени от неговото слово, което е съществувало преди времето! Чрез него той е сътворил всяко нещо!

— Значи Аллах, да се възвеличава името му и да крепне мощта му, е поискал да създаде тварите, преди те да са съществували?…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Шаммас отговорил на поредния въпрос на Уарадхан по следния начин:

— Никой човек няма да ти каже нещо различно от думите ми, освен ако изопачава думите на божиите закони и анализира фактите само от видимата им страна. От това изхождат някои, които твърдят, че словото имало мощ! Да ни пази Аллах от подобни мнения! Словото произтича от всемогъщия Аллах. То не означава, че словото на Аллаха като слово само по себе си има мощ, но че мощта е една от отличителните черти на Аллах. Словото на Аллах не може да се опише извън Аллах! Нека сме благодарни на Всевишния, че чрез словото си е създал всички божи твари и че без това слово не би се създало нищо. Създаденото чрез словото му е действително, защото действително сме създадени чрез това слово!

— Сега проумях делото на Създателя! — казал Уарадхан. — Но съм чувал да казват, че той е създал създаденото със словото на истината. Истината е винаги срещу лъжата. Откъде тогава се е появила лъжата? Как е могла тя да се противопостави на истината? И то така, че да внесе съмнение в нея и да обърка земните твари до степен, че те стигат до разцепления? Всевеликият създател обича ли тази лъжа, или я мрази? Щом се твърди, че той обича истината и има силата да я създава, а мрази лъжата — откъде пък се е появило това, което Създателят мрази, вместо онова, което обича?

— Когато Аллах е създал човека, той не се е нуждаел от покаяние, докато лъжата не се опълчила срещу истината! Тя е създадена от самия човек и е породена от моженето, което Аллах е заложил у човека — това е желанието за онова, което наричат полза! Когато лъжата се намесва срещу истината в това си качество, тя замъглява истината. Причината за лъжата е личната воля на човека, способността му да мисли и търсенето на полза, която е желана част от природните слабости на човека. Тогава Аллах му внушава покаянието, за да отхвърли тази лъжа и да го утвърди в истината, и го наказва, ако той продължава да се придържа към лъжата.

— Кажи ми сега защо тази лъжа изпъква пред истината и дори понякога я замъглява? И защо трябва да се налага наказание на човек, когато той се нуждае от покаяние?

— Когато Аллах е създал човека за истината, той го е създал, за да я обича — тогава не е имало нито покаяние, нито наказание! Така продължило, докато Аллах поставил в човека душата, която е най-съвършеното му и най-скъпоценно притежание! Естествено, тя се състои от желания и стремежи, а от тях се пораждат лъжливите неща, които объркват истината, с която е създаден човекът и която той е природно склонен да обича. Когато човекът стигне до това равнище, той се отклонява от истината, а отклони ли се от истината, потъва в лъжата.

— Значи когато лъжата се смеси с истината, това вече е грях?

— Точно така! Аллах обича човека и поради огромната си обич го е създал така, че и той да се нуждае от него. Това е върховната истина. Но вероятно човекът е станал слаб за нея поради стремежа на душата към светски желания и така е попаднал в грях! Така от лъжата се ражда грехът, с който човекът въстава срещу бога — а това вече заслужава наказание. С отстраняването на лъжата чрез покаяние той се възвръща към обичта си към истината и вече заслужава награда!

— Разкажи ми как идва нарушението! Хората имат свой прародител Адам. Аллах е създал Адам с истината. Как така той е навлякъл греха върху душата си? Душата е поставена впоследствие, тя поражда и греха, и покаянието, а оттам — наказанието или наградата. Виждаме, че някои хора живеят в непрекъснати нарушения, стремят се към неща, които бог не обича, нарушавайки по този начин самата същност на своето създаване — любовта към истината. Виждаме и други, които живеят, за да радват Създателя и неговата мощ, и заслужават милосърдие и награда. Каква е причината между тези и онези да съществува такова различие?…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че везирът Шаммас отговорил на въпроса на Уарадхан по следния начин:

— Първата поява на греха у човека става по причина на дявола, който наблюдавал какво прави Адам! По природа и той бил склонен към любов. Но когато заживял сам със себе си, в него се натрупали гордост, високомерие, надменност към вярата и към покорността пред делото на Създателя му. Тогава Аллах се отказал от любовта си към него и го оставил да живее в грях. Когато Иблис разбрал, че Аллах не обича греха, и видял каква обич, покорство и истина таи Адам към Създателя си, обхванала го ревност. Той използвал хитрост, за да отклони Адам от истината, да стане негов съучастник в лъжата. Адам заслужил наказанието си, защото се показал склонен за грях, представен от врага му като нещо прекрасно, и поради подчинението си на Ева. Така той нарушил съвета на бога и приел предложената му лъжа. Когато узнал за слабостта на човека и с каква бързина врагът му го е склонил да изостави истината, с милостта си Аллах му създал покаянието, за да може чрез него да победи врага си Иблис и цялото му войнство и да се върне към истината, за която е предопределен. Когато пък Иблис видял, че Аллах е дал на човека поле, в което да се съпротивява на дявола, той вкарал в това поле хитрини, за да го извади от благоволението на неговия бог и да го превърне в съюзник на собствения си гняв, който заедно с войнството си смятал за основателен. Аллах пък дал на човека възможност да се покае, наредил му постоянно да се придържа към истината, да прекрати греха и нарушенията на повелята му. Той му внушил, че на земята има един яростен враг, който няма да се откаже от опитите да го присвои, да го присламчи към себе си ни денем, ни нощем! Затова човек заслужава награда, ако се придържа към истината, която е част от природата му, и наказание — ако душата му отстъпи и в нея загорят желания!

— А сега ми разкажи каква е силата, с която човекът е могъл да наруши волята на Създателя си, който, както ти каза, е непобедим и нищо не става против волята му? Нали е очевидно, че Всевишният е могъл да отклони създанията си от този грях? Защо не го е сторил?

— Аллах безпристрастно и милостиво е показал на хората, които го обичат, пътя към доброто, дал им е възможност и сила да правят каквито си искат добрини, но нарушат ли това, те вършат грях и са обречени на гибел!

— А щом Създателят им е дал възможността да могат да правят каквото си щат, защо той не е унищожил лъжата, към която се стремят, за да вървят само по пътя на истината?

— Това е породено от величието на неговото милосърдие и от безкрайността на неговите действия. Както преди това се е разгневил на Иблис и не му е простил, така е бил милосърден към Адам, като му е дал възможност за покаяние и е бил снизходителен към него, след като му е бил разгневен!

— А дали Аллах е създал онова, което обича и не обича, или е създал само онова, което обича?

— Той е създал всичко, но е доволен само от онова, което обича!

— А как да разбираме следните две неща: едно удовлетворява Аллах и носи награда за носителя му, а друго гневи Аллах и носи мъка на извършителя му? Това са доброто и злото, заложени в душата и тялото! Тези две неща се пораждат чрез петте сетива: вкус, слух, зрение, обоняние и осезание. Дали тези пет сетива са създадени за добро или за зло?

— Разбери, момко, че всичко това, за което питаш, е заложено в разума ти, който е причина да се повреди сърцето ти. Аллах е създал човека с истината и е вселил в природата му любов към нея. Той е създал човека, за да го обича, поставил му е душа, стремяща се към желания, дал му е и мощ и още — тези пет сетива, които могат да го отведат и в рая, и в ада! Той е създал също езика на човека, за да се изразява, ръцете — за да работи, нозете — за да ходи, очите — за да вижда, ушите — за да чува. На всяко едно от тези сетива той е дал сила, способна да ги движи. Наредил е на всяко едно да работи — само той, човекът, да е доволен! Онова, което го задоволява чрез очите, е насочването на взора към онова, което Аллах обича, а той се отвлича към онова, което Аллах мрази, като например погледа към желанията. Онова, което го радва в слуха, е да се слуша само истината, а да не се приема онова, което гневи Аллаха! Онова, което го радва в ръцете, е те да вземат само онова, което им е дадено от Аллах, и да го раздават на другите по начин, който да го радва, а не да грабят и да пръскат онова, което им е дал Аллах — това е грях! Онова, което го радва в нозете, е те да крачат към добро, каквото е например търсенето на знания, а не да вървят по път, различен от този на Аллаха! Желанията трябва да са само такива, без които човек не може да живее, и те да излизат от тялото на човека само по повеля на духа! Желанията, пораждани от тялото, са два вида: желание за потомство и желание на търбуха. Желанието за потомство радва Аллах, но то трябва да бъде само законно! Желанието на търбуха са яденето и пиенето! Аллах се радва, когато никой не си позволява да вземе повече, отколкото сам той му е предопределил, независимо дали е малко или много. Но Аллах се гневи, когато някой вземе нещо, на което няма право! Той е наредил всяка част на тялото да прави онова, за което е предопределена!

— Кажи ми дали Аллах, да е вечна мощта му, е знаел предварително, че Адам ще яде от дървото, което той му е запретил, и че ще стане с него онова, което знаем, като по този начин е извършил грях.

— Да, Аллах е знаел това, преди да сътвори Адам! Доказателство затова са и предупреждението да не яде, и изводът, че ако яде, той ще го сметне за грях! Това е направено, за да няма после Адам довод да протестира пред бога си, че не го е предупредил. И когато е извършил греха и е попаднал в трудно положение, Адам е понесъл упрека със себе си и го е предал на следващите поколения. После Аллах е пратил пророци и пратеници, дал им е книги, те са ни научили на законите в тях, изяснили са ни правилния път, обяснили са ни какво да правим и от какво да се въздържаме. Така ние получаваме власт, равна на възможностите ни — който работи в тези рамки, той успява и печели, а който ги прескочи и не следва тези съвети, той греши и губи на този и онзи свят! Аллах е създал желанията в нас, наредил ни е да ги използваме само от законната им страна и да служат само за добро! Ако пък ги използваме от погрешната им страна — това ще бъде зло! Когато ни се случва нещо хубаво, то е от всевишния Аллах, а когато ни се случи нещо лошо — то е от самите нас, смъртните твари!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Уарадхан изслушал отговорите на везира Шаммас и казал:

— Сега ми разкажи за нещо, което ме смущава. Чудя се на потомците на Адам за това, че копнежът им към този свят заличава напомнянето за отвъдния, макар и добре да знаят, че рано или късно ще напуснат този свят!

— Да, промените в света и неговото коварство са доказателство, че онзи, който върши благоденствия, невинаги благоденства, а и онзи, който върши грях, не е вечно грешен! Никога не е сигурно дали носителят на едното или другото няма да се промени! Ако човек е доволен от извършеното, без да забравя за неизвършеното, той непременно ще се промени! И обратно. Най-зле са онези хора, които не виждат възможността за такава промяна — те просто са забравили, че има и отвъден свят! Благоденствието, което са достигнали, не може да се сравни с ужаса и болките, които ще ги настигнат, когато се преселят там! Когато човек знае какво го очаква след смъртта, той би се отказал от благата на този свят!

— Мъдрецо — рекъл Уарадхан, — ти ми посочи пътя, който трябва да следвам, за да бъда винаги с истината!

Измежду учените, които се били насъбрали там, се изправил един и рекъл:

— Когато дойде пролет, и слонът, и заекът трябва да търсят пасища! Чух от вас въпроси и пояснения, каквито никога не бях чувал! Това ме тласна да запитам: кое е голямото и кое — малкото?

— Голямото е, което се очаква от малкото, а малкото — което се очаква от голямото! — отвърнал момъкът.

— Кои са четирите неща, които събират човешките същества?

— Съществата се събират при ядене, пиене, в сладостта на съня и в агонията на смъртта!

— А кои са трите неща, от които никой не може да избяга?

— Глупостта, низостта на душата и лъжата!

— Макар всяка лъжа да е долна, коя лъжа е по-добра?

— Лъжата, чрез която стопанинът изплаща загубите си и така получава полза!

— Макар всяка истина да е добра, коя истина е лоша?

— Високомерието на човека, породено от това, което притежава, и самовъзхищението му от това!

— А кое е по-долно и от най-долното?

— Когато човек се самовъзхищава от нещо, което не притежава!

— Кой човек е глупак?

— Който мисли само за това, което ще сложи в корема си!

— Царю! — заговорил след всичко Шаммас. — Ти си наш цар! Но ние сме длъжни да дадем обет пред сина ти като пред цар, който ще дойде след тебе!

Царят разбрал, че всички са чули и запомнили отговорите на сина му и са съгласни да се трудят заедно с него. Той им наредил да се подчиняват на повелите на сина му, а него самия назначил за свой наследник на престола.

Когато царският син станал на седемнайсет години, царят силно се поболял. Разбрал, че смъртта е вече близо, и казал на близките си:

— Смъртоносна болест ме е налегнала. Извикайте всички, извикайте чедото ми, съберете народа на царството ми!

Изскочили глашатаите, викнали на близките, съобщили с висок глас и на далечните, събрали се всички, влезли при царя и го запитали:

— Как си, царю?

— Тази болест е такава, че ще ми донесе смърт! — рекъл царят. — Стрелата, предопределена от Всевишния, вече ме достигна! Живея последния си ден на този свят и първия — в отвъдния! — после се обърнал към сина си: — Приближи се, сине! — приближил се момъкът, като плачел горчиво. Насълзили се очите на царя и той заговорил: — Не плачи, момчето ми! Не съм аз първият, достигнат от това предопределение, то е писано на всички, създадени от Аллах! Нека истината бъде любов на очите ти! Такава е заръката ми. Това е нашият последен разговор! Остани с мир!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че момъкът рекъл на издъхващия си баща:

— Ти знаеш, татко, че винаги ще бъда пазител на завещанието ти и изпълнител на повелята ти! За мен ти си най-благият баща! Ти ме напущаш и не мога да те върна от вечността…

Царят, обхванат от силна предсмъртна треска, рекъл:

— Синко, помни десетте качества, с които Аллах те е благословил за този и онзи свят: Ако се разгневиш — скрий гнева си; ако сгрешиш — преглътни; ако говориш — бъди искрен; ако обещаеш — изпълни; ако съдиш — бъди справедлив; ако си силен — съчувствай на слабия; уважавай войскарите си; прощавай на враговете си; направи добро на врага си и престани да му се обиждаш! Придържай се също и към другите седем качества, с които Аллах те е благословил за благото на народа в царството ти: когато делиш — нека е всекиму според заслугите; когато наказваш за право дело — не прекалявай; когато дадеш обет — придържай се към него; приемай съветите и не проявявай безполезен инат; задължавай поданиците си да спазват достойните закони и предписания; бъди милостив, но и справедлив, за да те уважава мало и голямо и да се боят от тебе престъпниците! — после той се обърнал към мъдреците и емирите: — Горко ви, ако нарушите повелите на новия цар — това ще бъде гибел за земята ви, разцепление сред племето ви! Тогава ще злорадстват над вас враговете ви! Стойте твърдо около него — така ще държите делата в ръцете си и ще подобрявате хала си! Ето го, той е вашият цар! Останете с мир!

Предсмъртната му треска се усилила, езикът му замръзнал. Той притиснал сина си към себе си, целунал го и благодарил на Аллаха. Така свършил земният му срок, оплакали го всичките му поданици, погребали го с почит, възхвала и прослава.

Върнали се всички заедно с царския син от погребението, облекли го в царски одежди, коронясали го с бащината корона, надянали царския печат на ръката му и го сложили да седне на царския трон.

Известно време момъкът следвал справедливо и добросъвестно пътя на своя баща. Но по едно време този свят го препънал и го отвлякъл в руслото на желанията. Той се отдал на тяхната сладост, заживял в най-голям разкош, забравил бащините заръки, изоставил царските дела и тръгнал по гибелен път. Особена негова слабост станали жените. Станало така, че щом зърнел някоя хубавица, начаса изпращал да му я вземат за жена. Събрал огромен брой жени, повече от Сулейман бен Дауд, царя на израелското племе. Уединявал се с няколко от тях и не излизал по цели месеци. Не виждал несправедливостите, от които се оплаквали поданиците му, не давал отговор и на онова, което му пишели. Когато видели как не се грижи за държавните работи и за поданиците си, сановниците проумели, че скоро беда ще настигне и тях. Разделили се, заупреквали се един друг и си рекли:

— Хайде да отидем при Шаммас, за да му разкажем какво става с царя! Нека той го посъветва — иначе бедата наближава! Земните сладости замаяха царя! — речено-сторено. Отишли при везира Шаммас и му казали: — Мъдрецо, нашият цар е объркан от удоволствията на този свят, желанията са го оплели в мрежите си! Той прие лъжата и върви към провала на цялото си царство! По негова вина всички ще стигнем гибел! Той не се грижи за властта, пренебрегва хала на всичките си поданици! Дойдохме да споделим пред теб истината, защото ти си по-съвършен от нас! Не бива да се допуща беда в тази земя, ти трябва да върнеш царя в правилния път! Говори му — може би той ще приеме думите ти и ще се върне по пътя на Аллаха!

Везирът отишъл до стража, до когото му било разрешено да стига, и му рекъл:

— Момко, позволи ми да вляза при царя, имам с него една работа и искам да му я разкажа!

— За бога, господарю! — отговорил стражът. — От месец той не разрешава на никой да влиза при него, дори на мене! През цялото време не съм зървал лицето му! Но ще ти покажа кой би могъл да поиска разрешение за тебе! Трябва да намериш еди-кой си слуга, който е винаги при него и му носи храна! Излезе ли да вземе храна, предай му молбата си и дано робът постигне това, което искаш!

Отишъл Шаммас при вратата на кухнята, поседял там и ето че слугата се появил, взел нещо и понечил да се върне обратно, но Шаммас му казал:

— Синко, искам да вляза при царя и да му кажа нещо, което го засяга! Моля ти се, щом се наобядва, кажи му за мене, поискай разрешение да вляза при него!

Слугата взел храната, отнесъл я на царя и когато Уарадхан се нахранил и се отпуснал, робът му рекъл:

— Господарю, везирът Шаммас чака при вратата и иска разрешение да влезе при тебе и да сподели с тебе някои неща, които те засягали!

Стреснал се царят, смутил се и наредил на слугата да въведхе везира при него…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че слугата поканил Шаммас да влезе. Везирът целунал ръка на царя, а той му рекъл:

— Какво толкова се е случило, Шаммас, че искаш да влезеш при мене?

— От дълго време не съм виждал лицето на моя цар и господар! — отговорил Шаммас. — Дойдох, царю, да поговорим, за да бъде благоденствието ни пълно!

— Кажи, какво ти е хрумнало?

— Ти знаеш, царю, че всевишният Аллах от ранна възраст те е дарил със знания и мъдрост като никой друг цар преди тебе! Аллах допълни този дар, като те сложи цар! Ти трябва да бъдеш пазител на неговата воля! Но ето, аз виждам как за броени дни ти забрави баща си и заветите му, изостави обета си пред него, отклони се от напътствията му и справедливостта му!

— Как така? — възкликнал царят. — Какво толкова съм направил?

— Ами ето — продължил везирът, — ти изостави воденето на делата в царството си и на поданиците си и правиш само това, което ти се нрави. Казано е: „Царят е задължен непрекъснато да става по-добър и да пази вярата на поданиците си в себе си!“ Царю, ти не бива да допущаш малките преходни наслаждения да те заведат в пропастта на гибелта, за да не се случи с тебе онова, което се случило на рибаря!

— А какво се е случило на рибаря? — запитал царят.

И везирът Шаммас заразказвал:

Приказка за рибаря

Един рибар отишъл към реката да улови риба. Огледал този вир, онзи вир и забелязал една голяма риба.

— Няма смисъл да си губя времето! — казал рибарят. — Ще следвам тази риба, ще видя къде отива, ще я хвана и тя ще ме направи богат за няколко дни!

Съблякъл се той и заплувал след рибата. Течението на реката го подхванало, той успял да я стигне и да я сграбчи с две ръце. Обърнал се и видял, че е далече от брега. Като разбрал, че течението го е отвлякло, той не само че не пуснал рибата, за да се измъкне, ами я сграбчил още по-силно и се оставил течението да го влече. Така плувал, що плувал, докато водата го довела до въртоп, от който никой не можел да се спаси. Тогава рибарят завикал с всичка сила:

— Помощ!… Потъвам!…

Събрали се хората, които били около реката, и завикали:

— Какво е станало?

— Оставих ясния път, по който можех да се спася, и срещнах гибелта си за празна работа! — отвърнал той.

— Ей, ти! — завикали хората. — Как си могъл да изпуснеш пътя на спасението и да се намъкнеш в тази гибел? Какво ти пречеше да пуснеш това, което държиш в ръка, за да спасиш живота си и да се отървеш от неминуема смърт? Сега вече никой не може да те спаси!

Човекът пуснал улова от ръцете си, но пак се удавил.

* * *

— Дадох ти, царю, този пример — продължил Шаммас, — за да отделиш нищожните дела, в които намираш удоволствие, от задълженията към поданиците си и никой да не види, че си сбъркал!

— И какво ще ме посъветваш? — запитал царят.

— Ако утре се почувстваш добре, разреши на хората да влязат при тебе, изслушай ги и те ще бъдат доволни!

— Шаммас, ти говориш мъдро. Утре, ако е пожелал Аллах, ще сторя това, което ме съветваш! — съгласил се царят.

Но после една от най-любимите му жени влязла при него и го видяла замислен върху думите на първия везир.

— Виждам, царю, че душата ти е разтревожена! Оплакваш ли се от нещо? — запитала тя.

— Не, но наслажденията ме откъснаха от делата ми! — отговорил той. — Ако продължа още малко така, и ще изпусна царството от ръцете си!

— Виждам, че твоите везири те лъжат, царю! — рекла тя. — Те ти желаят злото, тревожат те, за да не получаваш от царстването си нито наслаждения, нито благоденствие, нито покой! Те искат да ти създадат допълнителни трудности, като защитаваш тях, искат цял живот да си уморен, да се претрепваш от работа заради тях, да стане с тебе онова, което станало между момчето и крадците!…

— А какво е станало с тях? — запитал царят…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че жената на царя заразказвала:

Приказка за момчето и крадците

Веднъж седмина крадци излезли да крадат. Минали край градина, а в нея — зрели орехи. Видели някакво момче да спи под сянката край оградата. Събудили го и му рекли:

— Момче, искаш ли да влезем заедно в тази градина, ти ще се качиш на едно дърво, ще ядеш там орехи, докато се наситиш, а и на нас ще хвърляш по някой друг орех!

Съгласило се момчето, влязло с тях в градината. Помогнали му да се качи на едно дърво и му рекли:

— Момче, седни там и разтърсвай силно всеки клон, за да изпада всичко, което е по него, а ние ще събираме. Когато на дървото не остане нищо, ще слезеш и ще вземеш от събраното частта, която ти се полага!

Качило се момчето на дървото, затръскало всеки клон поотделно, докато изпопадат орехите от него, а крадците ги събирали. Не щеш ли, довтасал стопанинът на градината и викнал:

— Кои сте вие и какво правите край това дърво?

— Ние нищо не сме вземали от дървото! — викнали крадците. — Минавахме от тук, видяхме момчето горе, помислихме, че то е стопанинът, и го помолихме да ни даде някой орех, а то поразтърси някой и друг клон да изпопадат орехите от него, та така си събрахме!

— А ти, бе, какво ще кажеш? — обърнал се стопанинът към момчето.

— Те лъжат! — отговорило то. — Дойдохме заедно тук, те ме накараха да се покача на това дърво и да тръскам клоните му, за да изпопадат от тях орехите! Аз само се подчиних!

— А успя ли да хапнеш някой орех? — запитал стопанинът.

— Нищо не съм ял! — отговорил то.

— Разбра ли колко си глупав и тъп! — възкликнал стопанинът. — Тръгнал си да вършиш работата на другите само за тяхна полза! — после се обърнал към крадците: — С вас аз работа нямам, вървете си по пътя! — после хванал момчето и го напердашил…

— Така и твоите везири и народът на царството ти искат да те погубят! — завършила царската съпруга.

— Право говориш! — казал Уарадхан. — Аз вече няма да изляза при тях и да изоставя удоволствията си!

Останал с жена си в най-големи наслаждения до съмване. Дошли сановниците. Спрели весели пред царската врата, но тя не се отворила, царят не се появил пред тях и не им разрешил да влязат при него. Отчаяли се и рекли на Шаммас:

— Везире с богатство необятно и мъдрост всеобхватна! Виж този момък — отново се отдава на грехове! Виж как нарушава обещанието си пред тебе! Молим те отново да влезеш при него, да видиш защо закъснява, какво го спира да излезе! Той е достоен за порицание!

Отишъл везирът Шаммас при царя и му рекъл:

— Мир на тебе, Уарадхане! Виждам те, че отново си изоставил великото дело, за което си предопределен. Стана онова, което станало с човека и камилата…

Приказка за човека и камилата

Един човек имал камила и искал да пие от млякото й. Радвало го, че тя имала хубаво мляко. А камилата била завързана с повода си винаги когато той я доял. Веднъж решил да я издои, но забравил да я завърже. Усетила камилата, че не е завързана, дръпнала се и избягала в пустинята! Така той изгубил и камилата, и млякото й! Вредата от свободата на камилата била по-голяма от печалбата!…

* * *

— Ето, царю — продължил Шаммас, — това представлява твоето благочестие за поданиците ти! Човек има нужда от храна, но това не значи той постоянно да стои пред вратата на кухнята! Човек може да има слабост и към жените, но не бива да прекалява със седенето при тях! Човек се нуждае от храна само толкова, колкото да премахне болката от глада, а от пиене — само да премахне жаждата! Мъдрият цар трябва да използва само два часа от двайсет и четирите часа на денонощието, за да стои при жените си и да задоволява там желанията на тялото си, а останалото време да използва в интерес на поданиците си! По-дългото стоене при тях е вредно за духа и за тялото! От тях не бива да се приемат нито съвети, нито дела! Много мъже са загинали заради жените си! Имало един, който загинал само защото изпълнявал всичко, което му повелявала съпругата му.

— А как е станало това? — запитал царят.

И Шаммас заразказвал:

Приказка за мъжа и жената

Разправят, че някакъв мъж си имал жена. Обичал я той и я уважавал, вслушвал се в думите й, правел, каквото тя му кажела. Имал си и градина — бил я създал със собствен труд, всеки ден ходел да я окопава и напоява. Един ден жена му запитала:

— Какво си сял в градината?

— Всичко, каквото обичаш и каквото искаш! — отвърнал той. — Само да видиш как съм я окопал, как съм я напоил!

— Няма ли да ми я покажеш? — запитала тя. — Нека да я видя, да отправя в нея една праведна молитва, пък може бог да ми отговори!

— Добре! — съгласил се мъжът. — Утре ще те взема!

На съмване човекът взел жена си и отишъл с нея в градината. Отдалече ги забелязали двама момци, които си рекли:

— Този мъж е развратник, пък тази жена — прелюбодейка! Те се вмъкнаха в тази градина, за да прелюбодействат там!

Последвали ги те да ги видят какво ще правят, и се скрили зад оградата. А човекът и жената влезли вътре.

— Хайде, помоли се за мене, както ми обеща! — казал мъжът.

— Няма да се моля, докато не си вземеш от мене онова, което жените желаят от мъжете! — рекла тя.

— Горко ти, жено! — възкликнал мъжът. — Не ти ли стига онова, което правим вкъщи! Пък и от работата ми ме отвличаш! Не се ли боиш, че ще ни види някой?

— Не бой се! — отговорила тя. — Ние не правим нищо осъдително! Колкото до градината — има време и ще я напоиш, когато си искаш!

Тя не приела от него никакви извинения и настоявала да се любят насред градината. Накрая той склонил, легнал върху нея, а двамата момци само туй чакали, скочили, хванали ги и викнали:

— Вие сте развратници! Ако не ни оставиш и ние да легнем върху жената, ще ви заведем при кадията!

— Горко ви! — възкликнал мъжът. — Това е жена ми! Аз съм стопанинът на тази градина!

Те не го слушали, а се нахвърлили върху жена му. Завикала тя мъжа си за помощ:

— Не ги оставяй да ме опозорят!

Втурнал се той към тях, като сам викал за помощ. Никой не го чул, но един от двамата се обърнал към него, ударил го с ханджара си и го убил намясто. После двамата съборили жената и я опозорили…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Шаммас продължил да говори на царя:

— Разказах ти това, царю честити, за да знаеш, че мъжът не бива да се подчинява на женски повели, да приема женски съвети! Ако правиш това, то значи, че си тръгнал по пътя на невежеството! Не следвай преходните удоволствия — ползата от тях е нищожна в сравнение с вредата, която носят!

— Добре, утре, ако е пожелал Аллах, ще изляза пред сановниците си! — рекъл царят.

Излязъл Шаммас при царските първенци и им предал думите му.

Чула и жената тези думи, отишла при царя и му рекла:

— Поданиците са роби на царя! Сега виждам, че ти, царю, си роб на поданиците си, защото им се подчиняваш и се боиш от злините им! Те искат да те изпитат! Ако видят, че си слаб, ще те пренебрегват, а ако си силен — ще те уважават! Ако се съгласиш на това, което искат, ще те отклонят от делата ти и това ще стане по твоя воля, ще те мъкнат непрекъснато от една работа в друга, докато те доведат до гибел, и с тебе ще стане същото, което станало между търговеца и крадците!

— А какво е станало с тях? — запитал царят.

И тя заразказвала:

Приказка за търговеца и крадците

Някакъв търговец имал много пари, правел алъш-вериш в много градове. Видели го крадци. Отишли до дома му и решили с хитрост да проникнат вътре.

— Гледайте сега как ще се оправя със стопанина! — казал главатарят им. Облякъл той дрехи на лечител, метнал на рамо торба с някакви лекове и завикал: — Търси ли някой лечител? — стигнал до къщата на търговеца и видял, че е седнал да обядва. — Имаш ли нужда от лечител? — запитал крадецът.

— Нямам нужда от лечител! — отговорил търговецът. — Но ти поседни с мен и си хапни!

Седнал крадецът срещу него и започнал да яде — хубави били гозбите на този търговец! „Намерих си късмета!“, помислил си той и заговорил:

— Ти ми даде това благодеяние! Не може да те оставя без съвет. Виждам, че си човек яшен, и това е причина коремът ти да боледува! Ако не си намериш лекове, работата ти е спукана!

— Съвсем здрав съм — и телом, и духом! — рекъл търговецът. — Стомахът ми бързо смила храната! Щом е добре нахранен, никаква болест не ще го хване!

— Само така ти се струва! — казал крадецът. — Но аз провидях, че в корема ти има скрита болест, и трябва да се цериш!

— А кой ще ми каже какъв ми е лекът? — запитал търговецът.

— Само Аллах е лечител, а лечител като мене лекува болните, доколкото Всевишният му е позволил! — казал крадецът.

— Покажи ми лека си и ми дай малко от него!

Крадецът му дал някакъв прах с много алое в него и рекъл:

— Изпий това тази нощ!

Взел търговецът от лека. Когато се мръкнало, го изпил. Усетил, че е алое с неприятен вкус, но все пак не оставил ни прашинка. През нощта усетил, че му става по-леко. На втората вечер крадецът донесъл още лек, но сложил в него повече алое. Човекът го взел, но го хванало разстройство. Въпреки това не се отказал. Видял крадецът, че търговецът му е повярвал и му се доверява. Отишъл и донесъл прах, който убива. Дал му го. Изпил го търговецът. Тогава всичко, което носел в стомаха си, се спуснало надолу, разпокъсало червата му, той умрял, а крадецът обрал всичко, каквото имал…

* * *

— Казах ти това, царю — завършила жената, — за да не вярваш на нито една дума на този измамник!

— Няма да изляза при тях! — съгласил се царят.

Когато се съмнало, всички сановници се събрали пред царската врата. Стояли там, минала по-голямата част от деня, накрая се отчаяли, върнали се при Шаммас и му рекли:

— Мъдри и опитни философе, виж как това невежо хлапе все повече ни лъже! Трябва да се отнеме царщината от ръцете му и да го заменим с друг праведен мъж! Влез при него трети път и му кажи, че ще се вдигнем срещу него и ще му отнемем царския сан! Спира ни само благодеянието на баща му към нас, обетите, които той взе от нас! Утре ще се съберем за последен път, ала ще дойдем с оръжие! Ако той излезе — добре, но ако не излезе, сами ще влезем, ще го погубим и ще главим другиго за цар!

Надигнал се пак везирът Шаммас, влязъл при царя и му рекъл:

— Ти, Уарадхане, потънал в сладострастия и забавления! Какво правиш със себе си? Щом вършиш престъпление към себе си, знанията, които сме ти дали, са вече мъртви! Ако знаех кой бе този, който те промени, щях да го накажа по заслуги! Трети път те съветвам, а ти все не приемаш съветите ми! Знай, че хората от царството ти се сговарят да влязат насила при тебе, да те погубят и да дадат царщината ти на друг! Нима имаш сила срещу всички, за да се спасиш от ръцете им, или се надяваш, че след смъртта си ще възкръснеш? Ако искаш да живееш и да царуваш — покажи на хората силата на волята си! Кажи им, че съжаляваш! Те са решени на бунт! Дори да са стояли дълго време под вода, кремъците, щом бъдат извадени и ударени един в друг, изпущат огън! С тебе ще стане онова, което станало между лисиците и вълка!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Уарадхан запитал своя везир:

— А какво е станало между лисиците и вълка?

И везирът Шаммас заразказвал:

Приказка за лисиците и вълка

Разправят, че глутница лисици излезли да потърсят нещо за ядене. Търсили, що търсили, намерили умряла камила и рекли:

— Намерихме нещо, с което ще преживеем дълго, но да не би някоя от нас да яде за сметка на останалите. Тогава силният ще надделее със силата си над слабия и нефелният ще загине! Трябва да потърсим съдия — той да отсъжда кому какво да се даде! Ще му отстъпим един дял!

Докато разговаряли така, към тях се приближил вълк.

— Този вълк ще ни бъде съдия! — рекли лисиците. — Той е по-силен от нас, а в минали времена баща му ни беше султан! Нека молим Аллаха той да отсъжда справедливо помежду ни! — отишли при него, казали му какво са намислили, и добавили: — Ти отсъждаш какво да се даде на всяка от нас, за да се храни всеки ден според нуждите си, за да не властва силната над слабата и да се погубим една друга!

Вълкът приел да изпълни молбата им и първия ден им дал по толкова, че да се наситят. Но на следния ден си помислил: „Ако разделям тази камила между тези слабаци, за мене ще остане само парчето, което те са ми определили! Ако изям всичко сам, те не могат да ми сторят нищо! Отсега нататък повече нищо няма да им дам!“

Съмнало се и лисиците дошли при него да им даде дела:

— Хайде, Вълчо, дай ни и днес да хапнем!

— Нищо не остана и няма за даване! — отвърнал вълкът.

Отдалечили се те и си рекли: „Аллах ни прати голяма мъка, този нито знае, нито зачита бога! Пък ние нямаме нито сила, нито мощ!“ После продължили да разсъждават: „Сигурно гладът го е заставил да направи това! Нека днес да яде, да се насити, пък утре пак ще отидем!“ И когато се съмнало, пак отишли при вълка и му казали:

— Вълчо! Поставихме те над нас да даваш всекиму равен дял, за да се прехранваме; да се отнасяш към силния както към слабия, пък когато храната свърши — да ни помагаш да намерим друга, да сме винаги заедно под твоя защита и сянка! Ето, от два дни не сме яли! Дай ни каквото ни се полага!

Не отговорил вълкът, дори се разгневил повече. Те го молели, той не отвръщал и те си рекли:

— Няма какво друго да сторим, освен да отидем при лъва — ще се оставим на милостта му и ще му предложим камилата! Ако ни даде нещичко от нея, ще му бъдем благодарни, ако ли не — той повече я заслужава от този хитрец! — отишли при лъва, разказали му какво им се било случило, и завършили: — Ние сме твои роби! Дошли сме да те помолим за помощ, за да ни отървеш от този вълк, нали сме твои поданици!

Лъвът чул разказа, обхванала го ярост, отишъл при вълка. Когато вълкът видял лъва да се приближава, хукнал да бяга. Втурнал се лъвът подир него, хванал го, разкъсал го и върнал плячката на лисиците…

* * *

— От разказа ни става ясно, царю — завършил Шаммас, — че никой цар не бива да пренебрегва делата на поданиците си! Това е последният ми разговор с тебе, остани с мир!

— Изслушах те! — рекъл царят. — Утре, ако е пожелал Аллах, ще изляза пред тях!

Излязъл Шаммас и съобщил на събралите се, че царят обещал през утрешния ден да излезе пред тях.

Узнала и жена му, затичала се при царя и казала:

— Много ме учудва, че се покоряваш на робите си! Защо да си въобразяват, че именно те са ти дали тази царщина? Те може и да са ти я дарили, ала не са в състояние да ти сторят и най-малкото зло! Твое право е да не им се подчиняваш, а тяхно право е само да изпълняват повелите ти! Казано е: „Не е ли сърцето ти като желязо, ти не си достоен да бъдеш цар!“ Тези там се осмеляват да застанат срещу тебе — те трябва да бъдат принудени да се покорят! Не обръщай внимание на никой, не им позволявай да се бунтуват, иначе ще стане онова, което станало между овчаря и крадеца…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят запитал жена си:

— А какво е станало между овчаря и крадеца?

И тя заразказвала:

Приказка за овчаря и крадеца

Разказват, че един овчар си пасял овцете в полето и пазел стадото си. Една нощ се появил крадец, който искал да открадне някоя овца. Видял, че овчарят е добър пазач, не спи нощем, не притваря очи денем. Цяла нощ двамата разговаряли, но крадецът така и не сполучил да извърши своето. Когато се уморил, измислил хитрост. Отишъл в пустинята, убил един лъв, одрал кожата му и я напълнил с трева. Изправил чучелото на висока могила сред равнината, така че овчарят, щом го види, да го помисли за истински лъв. После се върнал при пастира и му рекъл:

— Този лъв ме праща при тебе — искал една овца за вечеря!

— Къде е лъвът? — запитал овчарят.

— Вдигни поглед — ей го там стои!

Вдигнал овчарят глава, видял чучелото на лъва, помислил, че е истински лъв, много се изплашил и рекъл на крадеца:

— Братко, вземай за него каквото искаш — няма да ти преча!

Избрал си крадецът една от най-хубавите овце, но като видял страха на овчаря, желанието му да вземе още станало по-голямо. Ден подир ден идвал при пазача на стадото и го плашел:

— Лъвът пак иска овца — иначе не знам какво щял да направи! И продължил така, докато овчарят изгубил цялото стадо…

* * *

— Казах ти това, царю — завършила жената, — за да не се покоряваш! Тези хора искат да им бъдеш покорен! Най-правилното е да умрат!

Съгласил се царят с думите й, рекъл:

— Приемам съвета ти! Не ми се иска нито да разговарям с тях, нито да се показвам пред тях!

Когато се съмнало, събрали се везирите, държавните първенци и народните избраници, всеки взел оръжие в ръце и тръгнали да нападнат царя, да го убият и да въздигнат друг на мястото му. Стражите не им отворили. Тогава нападащите решили да донесат огън, да запалят портите и така да влязат. Стражите чули думите им, втурнали се вътре и съобщили за това на царя.

„В голяма беда попаднах!“, помислил си царят, пратил да повикат жена му и й рекъл:

— Шаммас ми съобщи нещо и виждам, че е било истина! Насъбрало се е мало и голямо, куцо и сакато, искат да ме погубят, а и вас след мене! Искали да изгорят двореца, докато сме вътре! Какво ще ме посъветваш сега?

— Струва ми се — рекла тя, — че трябва да вържеш мокра кърпа на челото си и да се престориш на болен! Изпрати да викнат везира Шаммас, за да види на какъв хал си, и му кажи: „Исках да изляза пред хората, но тази болест ми попречи! Излез и им кажи, че съм болен! Утре ще се явя пред тях и ще разгледам делата им!“ На сутринта извикай десет от робите на баща си — нека това са смели и силни мъже, на които можеш да се довериш! Нека те позволяват; тези хора да влизат при тебе един по един! Когато някой влезе, ти им нареждай да го убиват! Тогава нареди да отворят вратата. Когато онези видят, че вратата се отваря, духовете им ще се успокоят. Ала трябва да започнеш с великия Шаммас! Той е, който взема решенията им! Убий го най-напред, а после и останалите! Когато направиш това, ще си отдъхнеш изцяло от тях, ще се пречисти царуването ти и ще правиш каквото искаш!

— Добре си го измислила! — казал царят.

Наредил да му донесат мокра превръзка, пристегнал главата си, престорил се на болен, пратил да викнат Шаммас и му рекъл:

— Слушай, Шаммас! Знаеш, че те обичам и се вслушвам в думите ти! Бе ме посъветвал да изляза пред народа и да раздавам правосъдие! Приех съвета ти, исках вчера да изляза, но ме налегна тази болест — не мога да се надигна! Разбрах, че народът в царството ми се е разгневил и е решил да ми стори нещо, което не съм заслужил! Те не знаят за тази болест! Ти си мой съветник, преди си бил съветник на баща ми, умееш да оправяш хорските дела! Ако е пожелал Аллах, аз утре ще се появя пред тях! Дано болестта ми тази нощ изчезне!

Поклонил се Шаммас пред Аллаха, възхвалил царя, излязъл пред народа и съобщил какво му бил казал той. Така спрял онова, което били решили. Всички се прибрали по домовете си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ЕДИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че докато Шаммас разказвал това на народа, цар Уарадхан повикал при себе си десет силни роби юнаци, които подбрал между най-силните бащини си роби, и им рекъл:

— Вие помните колко благосклонен бе към вас баща ми, как високо ви ценеше, как ви уважаваше! Ще получите от мен същото и много повече! Искам да ви запитам: ще се подчините ли в негово име на повелята ми, ще скриете ли тайната ми? Ако сега ме подкрепите, ще се радвате на по-голямо благоволение, отколкото сами желаете!

И десетмината отговорили с едни и същи думи, сякаш от една уста:

— Ще изпълним всичко, което ни наредиш, господарю наш!

— Аллах да ви възнагради! — казал царят. — Знаете какви добрини направи баща ми за народа на царството ми! Видяхте какво стана вчера, когато всички се насъбраха около двореца и поискаха да ме убият! От това зло може да ги удържи само едно наказание за пример, което искам да им наложа! Трябва да убиете всеки, когото ви посоча, за да отстраня бедата над страната ни! Утре ще седна на този трон и ще им разрешавам да влизат един по един! За когото ви подавам сигнал, го вкарвате в другата стая, убивате го и скривате тялото му!

— Изпълняваме повелите ти! — отговорили десетимата.

Когато се съмнало, царят облякъл царските си дрехи, взел Корана в ръце и наредил да отворят вратата. Глашатаят викнал:

— Който има някакво дело, нека се яви пред царя!

Събрали се пред вратата везири, военачалници и нахлебници, подредили се всеки според сана си. Царят наредил да влизат при него един по един. Както бил обичаят, първи при него влязъл Шаммас. Спрял пред царя и в същия миг десетимата роби го заобиколили, грабнали го, вмъкнали го в съседната стая и го убили.

Влезли и другите везири, после — учените, след тях — хората на вярата. Един след друг ги избили, накрая никой не останал. Извикал царят палачите, наредил им да приберат мечовете и ги наградил, че не оставили жив. Отървали кожата само хора нищожни, от простолюдието, които били разгонени и се прибрали по домовете си.

Царят отдал душата си на сладострастия без граници. Настъпили разврат, жестокост и гнет по царството.

В страната на цар Уарадхан имало леярница, в която се обработвали злато, сребро, рубини и скъпоценности. Всички околни царе завиждали на това богатство. Веднъж един от съседните му царе си рекъл:

— Защо аз да не завладея царството от ръцете на това невежо хлапе? Той стори главното — изби първенците на държавата си, най-смелите и най-юначни мъже по земята му! Така сам се лиши от опита им във военните дела, сега няма кой да го насочва и подкрепя. Аз ще му напиша писмо и ще го разплача с неговото съдържание! Ще видя какъв ще е отговорът му!

И му написал писмо със следното съдържание: „В името на Аллаха, всемилостивия и милосърден! Научих какво си направил с везирите си, мъдреците и юнаците си! Ти вече нямаш сила срещу този, който те нападне, заради твоя гнет и разврат! Дано Аллах ми даде победа над тебе! Построй ми красив дворец посред морето! Ако това не е по силите ти, напусни страната си! Аз ти изпращам от Индия дванайсет отряда конници, във всеки отряд — дванайсет хиляди воини! Те ще навлязат в страната ти, ще ограбят богатствата ти, ще избият мъжете ти, ще осквернят харемите им! Техният предводител ще бъде моят първи везир — ще му наредя да разпъне стан на границата! Изпращам ти писмото си по този страж — той ще остане при тебе само три дни! Ако доброволно ми се подчиниш, ще се спасиш, ако ли не — ще те сполети това, което казах!“

Запечатал той писмото и го дал на един пратеник. Стражът стигнал до града на цар Уарадхан и му дал писмото. Царят го прочел, пребледнял, объркал се. Нямало с кого да се посъветва, на кого да се опре, кой да му помогне. Отишъл при жена си ни жив, ни умрял и й казал:

— От днес вече не съм цар, а роб на цар! — разгърнал писмото и й го прочел. Тя заплакала и заридала. — Имаш ли някакъв лек от такова дело? — запитал царят.

— Жените не умеят да воюват! — отговорила тя. — Те нямат ни сила, ни мисъл! Начините да се борави с подобни дела са мъжка работа!

Царят бил обзет от огромно съжаление и мъка за онова, което бил сторил. Дощяло му се да умре, вместо да отговори на такова ужасно писмо!

— Случи ми се заради вас онова, което се случило на яребицата с костенурките! — казал той на жените си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ДВАНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че жените запитали своя цар:

— А какво се е случило на яребицата и костенурките?

И той заразказвал:

Приказка за яребицата и костенурките

Разправят, че на някакъв остров живели костенурки. По него имало много дървета с плодове и реки. Веднъж над острова прелетяла яребица. Било й топло и морно и тя решила да поспре. Кацнала при костенурките. Денем те си пасели, а вечер се прибирали по домовете си. Когато се прибрали привечер, видели яребицата и тя начаса им харесала. Обикнали я силно, радвали й се и си говорили една на друга:

— Това е най-красивата птица на света!

Започнали да я ухажват, да й се галят. Яребицата също ги обикнала и свикнала с тях. Излитала сутрин, накъдето й се искало, а вечер се връщала. Станало й навик. Поживели известно време така, но костенурките започнали да се тревожат. Не били доволни, че я виждали само нощем, а още от ранно утро тя излитала. Тогава си рекли:

— Обикнахме тази яребица! Какво да направим, че да стои постоянно при нас?

— Почакайте, сестри! — заговорила едната костенурка. — Аз ще направя така, че тя да не се отделя от нас! — когато яребицата се върнала и кацнала при тях, към нея се приближила хитрата костенурка. Възхвалила я, пожелала й дълъг живот и здраве и рекла: — Господарке, ти знаеш, че си дарена с нашата обич, а и твоето сърце е изпълнено с обич към нас! Най-добро време за онези, които се обичат, е, когато са заедно, а разстоянията са огромни беди! Пък ти ни напущаш призори и се връщаш едва при залез, тревога разкъсва сърцата ни и ние много скърбим от това!

— Да, обичам ви! — казала яребицата. — Имам огромното желание да прекарвам повече време с вас! Раздялата не е лека и за мене, ала нямам друг изход, защото съм птица с криле, мога да спра на едно място само когато спя, но щом се съмне — излитам и летя, накъдето ми се ще!

— Така е! — казала костенурката. — Но крилатите през по-голямата част от живота си нямат покой, поради което не получават благоденствие. Ние се боим да не те улови някой от враговете ти, да загинеш и повече да не зърнем лика ти!

— Съгласна съм! — рекла яребицата. — Но ти как мислиш, има ли начин да се предпазя от тая опасност?

— Мисля, че можеш да оскубеш перата, които те издигат при летенето! — рекла костенурката. — Така ще останеш при нас, ще ядеш от храната ни, ще пиеш от водата ни! Ще си живеем заедно на това благодатно място и всеки от нас ще се любува на приятеля си!

Съгласила се яребицата, пожелала да живее в покой, оскубала си перо след перо, така както били пожелали костенурките. Останала да живее при тях.

Не щеш ли от някакъв кораб, който бил потънал наблизо, изплувал един пор. Зърнал той яребицата и забелязал, че е с оскубани криле. Много се зарадвал и си помислил: „Тази яребица има мазна снага и малко пера!“ Хвърлил се върху нея и я сграбчил. Креснала яребицата, замолила костенурките да й помогнат, но те не само че не й помогнали, но се свили в черупките си, притиснали се една към друга, а като видели как порът я измъчва, се задавили от плач по нея.

— Можете ли да направите нещо друго, освен да плачете? — викнала яребицата.

— Сестро, нямаме начин да се борим с пора! — отговорили те.

Тъжно й станало на яребицата, тя престанала да се моли за живота си и си рекла:

— Не сте виновни вие! Сама съм си виновна, че за ваше удоволствие оскубах перата си! Заслужавам гибел, защото ви послушах, и не ви укорявам за нищо!…

* * *

— И аз сега не ви проклинам, жени мои! — казал цар Уарадхан. — Проклинам себе си, задето забравих, че сте само удоволствие, което сме наследили от праотеца ни Адам и заради което той е бил прогонен от рая! Забравих, че вие сте в основата на всяка вина! Подчиних ви се, избих везирите и мъдреците на царството ми, които бяха мое оръдие и сила във всичко, и попаднах във велика гибел! Ако Аллах не ми изпрати някой с правилна мисъл, който да ме насочи към спасението ми, всички ще се затрием!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ТРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Уарадхан влязъл в тронната зала и оплакал избитите везири и мъдреци с думите:

— О, вие! Колко ми е черно сега пред очите, искам да ви видя поне за миг и да ви се извиня, да запазя живота ви!

Цял ден тънал той в море от мъки, нито ял, нито пил, а когато се мръкнало, се преоблякъл в дрехи на бедняк, така че никой да не можел да го познае, и излязъл из града с надежда да чуе дума, която да го поуспокои. Зърнал двама самотни момци, които седели край някаква ограда, и двамата били около дванайсетгодишни. Приближил се царят, за да чуе какво си приказват, и чул единият да казва на другия:

— Да знаеш, братко, какво ми разказа баща ми снощи — колко поразии са засегнали посевите му, каква засуха е настъпила и не е валял дъжд, какви беди са се стоварили над града ни!

— А ти знаеш ли защо са настъпили тези беди? — запитал другият.

— Не, но ако ти знаеш, кажи ми!

— Да, знам! Царят ни избил своите везири и държавни първенци без вина само за да угоди на възлюблените си жени! Везирите го порицали, а той не само че не ги послушал, ами наредил да ги погубят, като се подчинил на желанието на жените си! Дори убил Шаммас, който бил везир и на баща му преди него. Но сега царят ни се бои, вижда какво ще стори Аллах с него заради греховете на жените му!

— А какво ще направи Аллах с него?

— Царят на Индия гледа с пренебрежение към нашия цар! Даже се говори, че му е пратил писмо, в което го ругаел и му казвал: „Построй ми дворец сред морето! Не го ли направиш, ще пратя срещу тебе воини, ще превзема царството ти, ще избия мъжете ти, ще пленя харемите им!“ Пратеникът на Индия му дал срок три дни да отговори! А царят на Индия, братко, е упорит и жесток, силен и непобедим. Ако нашият цар не изпълни повелята му, очаква го гибел, а когато царят ни загине, другият цар непременно ще отнеме имотите ни, ще избие мъжете и ще плени жените им!

Царят се разтреперил, прегърбил се и си помислил: „Та това са думи на мъдрец! Той каза нещо, което знам само аз! Тайната е у мене, никой не знае тази вест освен мен! Как я е узнало това момче? Я да ида аз при него и да го заговоря, пък ще моля Аллах спасението ни да дойде от неговите ръце и уста!“ Приближил се до момчето и любезно го заговорил:

— Любими синко, ти говореше за нашия цар! Той стори голямо зло — и за него самия, и за народа ни! Но кажи ми, момче, откъде знаеш, че царят на Индия е написал такова писмо до нашия цар?

— Научих го от древните книги! — казал момъкът. — Нищо не остава скрито от очите на Аллах, а хората са потомци на Адам!

— Така е, синко! — рекъл царят. — Но има ли нашият цар начин да защити себе си и царството си от тази велика беда?

— Да! — отговорил му момъкът. — Ако царят ме извика и ме запита какво да прави, за да отблъсне врага, ще му отвърна, че спасението е в силата на всемогъщия Аллах!

— Но кой ще съобщи на царя да потърси именно тебе, за да те види?

— Чух, че сега той търси хора с опит и правилно съждение! Нека изпрати стражи да ме извикат! Но ако той продължи да се забавлява с жените си, а аз отида сам при него, за да му кажа къде е спасението му, той може да нареди да ме убият, като е сторил с онези везири! А хората без мене ще бъдат слаби, ще им липсват умът и знанията ми. Загина ли без време, ще стана доказателство за известната пословица: „Който има знания повече от ума си, той загива заради простотията на този свят!“

Изслушал царят думите на момъка, убедил се в тяхната мъдрост, бил вече сигурен, че спасението за него и целия му народ ще дойде именно от ръцете на това момче, и продължил:

— Ти откъде си? Къде е домът ти?

— Като тръгнеш край тази стена, ще стигнеш до дома ми! — отвърнало момчето.

Запомнил царят мястото, сбогувал се с момъка и се върнал в двореца си. Наредил да не пущат при него никоя от жените му. Хапнал, пийнал, помолил Аллах да му прости греховете. Покаял се най-искрено. После викнал един от своите стражи юнаци, описал му мястото, където се бил видял с момчето, и му наредил да го покани с най-любезни думи да се яви пред него. Отишъл стражът, срещнал се с момчето и му рекъл:

— Царят те кани за добро! Иска да те запита за нещо, а после ще се върнеш по живо, по здраво у дома си!

— Слушам и се подчинявам на повелята на царя! — рекло момчето.

Тръгнало то с него. Стигнали при царя и то му се поклонило, възхвалило него и Аллаха, царят му върнал поздрава и му наредил да седне…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ЧЕТИРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят запитал:

— Ти знаеш ли кой разговаря снощи с тебе?

— Да! — отговорило момчето.

— А къде е сега този човек?

— Той е същият, който сега разговаря с мене!

Царят наредил да поставят кресло до неговото, сложил го да седне и наредил да донесат ядене и пиене.

— Ти, момко — рекъл царят, — вчера ми спомена, че знаеш начин, чрез който да отблъснем от земята си хитрия цар на Индия! Какъв е този начин? Кажи ми и аз ще те направя първи везир, ще слушам мнението ти по всички дела и ще те възнаградя богато!

— Нека наградата си остане у тебе, царю! — казало момчето. — Нали царщината ти, приказките и сплетните на жените ти ти подсказаха да убиеш баща ми Шаммас заедно с останалите везири!

— Момко, наистина ли си син на Шаммас? — запитал царят, като се изчервил от срам, и тежко въздъхнал.

— Да, Шаммас бе мой баща! — отговорил момчето. — И аз съм му син!

Навел царят глава, очите му се насълзили, той помолил прошка от Аллаха и казал:

— Момко, погубих баща ти поради невежеството си, лошите съвети и женските сплетни! Бъди снизходителен към мене! Назначавам те на мястото на баща ти! Колкото до думите ти за жените, ще подготвя отмъщение за тях и за онова, което е между бедрата им, когато определи всевишният Аллах! Кажи ми какво си измислил!

— Дай ми обет — казало момчето, — че няма да ме сполети онова, от което баща ми не успя да се спаси, защото наистина се боя за живота си!

— Нека това бъде обет между нас пред Аллаха! — възкликнал царят. — Няма да отстъпя от думите си, каквото ми наредиш — ще го изпълня!

Душата на момъка се отпуснала, отворило му се по-голямо желание да говори и той рекъл:

— Царю, хитростта зависи от времето, когато пратеникът дойде при тебе за отговор. Ти трябва да отложиш този отговор! Когато той се яви при тебе, ти го отпрати да изчака още един ден! Той ще ти каже, че неговият цар е определил този срок, и ще настоява за отговор! Кажи му да почака още ден! Той няма да се съгласи, ще излезе гневен навън, ще тръгне из града и ще вика с пълен глас: „Хора, аз съм пратеник от царя на Индия, който има силна воля и решителност от желязо изляна! Той ме проводи с писмо до царя ви и се закани, че ако не се върна в определените от него дни с отговор, мъстта му ще падне върху вас! Дойдох при вашия цар и му предадох писмото! Той го прочете, обеща да ми даде отговор в уречения срок, но не го даде, а поиска отсрочка от един ден! Не мога повече да чакам! Тръгвам към моя цар и ще му разкажа какво ми се случи! Вие бъдете свидетели на всичко!“ Твои съгледвачи ще ти предадат думите му. Тогава ти го извикай и любезно му кажи: „Вестоносецо, какво те накара да ме ругаеш между поданиците ми! Заслужаваш за това най-бърза гибел! Но нали древните са казали: «Прости на онзи, който не знае какво е благородство!» Да, аз закъснявам с отговора си, но причината не е в някаква моя слабост, а в многото работа и малкото свободно време да го приготвя!“ После поискай да ти донесат писмото и го прочети втори път, а когато свършиш, засмей се и му кажи: „А ти имаш ли някакво друго подобно писмо, че и на него да напишем отговор!“ Пък той ще ти отговори: „Да, имам!“, а когато ти поискаш да ти го даде, той ще ти каже: „Всъщност… нямам!“ Тогава му речи: „Твоят цар е обезумял! Пише ми писмо с такива думи, че просто ме заставя да тръгна с войската си срещу него, да завоювам страната му и да му отнема царството! Но този път аз му прощавам за лошото възпитание, то е проява на дребен ум и на слаба воля! Пък ако той не уважава себе си и направи нещо, нека чака беда! Царят, който те е изпратил, е глупак и невежа, той не мисли за последствията, няма мъдри везири! Ако беше умен, щеше да се посъветва с някой от приближените си, преди да ни праща такива смешни думи! Но аз имам отговор, достоен за писмото му, че и нещо отгоре! Неговото писмо ще пратя на писарчетата в библиотеката, те ще се попикаят от смях!“ След това изпрати, царю, да ме извикат! Когато се явя, ми заповядай да прочета сам писмото и да му отговоря…

Царят одобрил предложението на момчето. А когато минали трите дни, дадени от вестоносеца, той влязъл при царя и поискал отговор. Царят поискал отсрочка още един ден. Пратеникът започнал да сипе неподходящи приказки точно както бил предвидил синът на Шаммас, а след това излязъл на пазара и завикал:

— Хора, аз съм пратеник на царя на Индия! Донесох на вашия цар писмо, а той ме размотава с отговора си! Днес срокът, определен от моя цар, изтече! Вашият цар с нищо не може да се извини и вие сте свидетели на това!

Царят пратил да повикат обратно вестоносеца и му креснал:

— Как смееш ти, недостойни вестоносецо, да излизаш насред народа ми и да разказваш за тайните между царете?! Нали носиш писмо от цар до цар? Написаното вътре е работа само на царете, а не на презрените им слуги! Заслужаваш да те посека и бих го сторил още сега, но пък нали трябва да върнеш отговора ми на глупавия си цар! Ала нямам време лично да отвръщам на нескопосаните му заплахи. Щом толкова бързаш, най-добре ще е да викна някои от най-младите ми писарчета да се поупражнява с ответа… — наредил да влезе сина на Шаммас. Влязло момчето, възхвалило царя. Той му подхвърлил писмото и му казал: — Прочети това писмо и бързо му подготви отговор!

Взело момчето писмото, прочело го и избухнало в смях:

— Ама за това писмо ли прати да ти подготвям отговор?

— Да! — отвърнал царят…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ПЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че момчето извадило дивит и перо и започнало да пише: „В името на Аллаха, всемилостивия и милосърден! Мир на онези, които намират своята безопасност в милостта на милосърдния!

Съобщавам ти, тъй наречен велик цар, велик само по име, но не и по достойнство, че получихме писмото ти и разбрахме съдържащите се в него небивалици и странни безсмислици! Убедихме се, че си невежа! Ти протягаш ръка към нещо, за което не си даваш сметка, и ако не е състраданието, което усещаме към рабите на Аллаха, не бихме закъснели да се появим при тебе! Твоят пратеник излезе на пазара и пръсна там съдържанието в писмото ти на куцо и сакато! Той заслужи да бъде посечен, но го оставихме жив, за да бъде наказан от тебе! Говориш в писмото си, че съм избил премъдрите си везири, големци и държавни първенци. Това е вярно, но за това съм си имал причина! Когато убивам един, то е, защото имам хиляда по-учени, по-умни и по-мъдри от него! При мене е пълно с дечица, напоени със знания! Един от воините ми може да се бие с цял отряд от твоите слабаци! Колкото до парите — да, имам леярници за злато и сребро, драгоценните метали са за мен все едно като парчета чакъл. Как се осмели да ни нареждаш да строим някакъв дворец сред морето? Ако имаше малко ум, щеше да провериш накъде духат ветровете и как удрят вълните, пък после да ми искаш подобна глупост! Колкото до твърденията ти, че ще ме завоюваш — как подобен на тебе може да победи царството ни! Всевишният Аллах ще ни дари победа, защото си враг, който ме притеснява без причина! Сега те предупреждавам! Ако се боиш от Аллаха, нареди да ми изпратят харадж за тази година, пък ако откажеш — ще тръгна към тебе със сто и десет хиляди воини великани, всички на слонове. Ще ги предвожда личният ми везир и ще му наредя да държи в обсада града ти три години като отговор на трите дни, които ти ми даде като срок, преди да тръгнеш срещу мене! Ще превзема царството ти и не само ще те убия, а и ще оскверня харема ти!“

После момчето нарисувало своя образ върху писмото и написало до него: „Този отговор е написан от най-малкото грамотно момче в царството ми!“ Предал го на царя, а той го предал на вестоносеца. Взел го пратеникът, тръгнал си и през целия път се чудел на майсторлъка на момчето. Пристигнал в царството си и влязъл при своя цар. А той, като видял, че вестоносецът му закъснява, бил събрал вече дивана си. Вестоносецът паднал ничком пред него и му подал писмото.

Отворил царят писмото, прочел го, видял и нарисувания образ на момчето, което го било написало, и се изплашил за съдбата си! Прочел писмото на държавните първенци. Изплашили се и те. Привидно се опитвали да го успокояват, но сърцата им се разкъсвали от тръпки. Накрая първият везир заговорил:

— Царю, мисля, че трябва да напишеш на този цар писмо, да му се извиниш и да му кажеш: „Аз съм твой приятел, както бях приятел на баща ти! Изпратихме това писмо само за да те изпитаме, да видим доколко си съзрял като цар! Моля всевишният Аллах да те дари с благоденствие, да укрепи стените на крепостите ти, да заздрави властта ти, за да служиш на делата на народа си!“ Пък му го прати по друг вестоносец!

— Това е нещо достойно за удивление! — възкликнал царят. — Как този човек може да тръгне на война, когато е избил мъдреците на царството си, предводителите на воините си и след всичко това и царството му да процъфтява, да изведе такава огромна сила! А още по-удивително е, че хлапетата измежду писарите пращат вместо царя си подобен отговор! Но аз съм си крив, сам запалих този огън срещу себе си!

Той наредил да се приготвят скъпи дарове и много роби и написал следното писмо: „В името на милостивия Аллах! Царю честити Уарадхан, син на скъпия ми побратим Джалиар, нека бог го прости и продължи дните на царстването ти! Получихме писмото ти, намерихме в него неща, които ни зарадваха! А това бе и целта на нашето искане, подсказано от Аллаха! Ние молим Аллаха да укрепи темелите на царството ти, да ти дари победи срещу враговете ти! Докато баща ти бе жив, между нас цареше мир. Когато той почина и ти седна върху трона, много се зарадвахме. Когато узнахме какво си направил с големците си, се побояхме да не би тази вест да стигне до някой друг цар, който да пожелае да се възползва от това и да те покори! Мислехме, че си забравил за държавните дела! Затова ти писахме — за да те предупредим, а когато видяхме отговора ти, душата ни се успокои. Видяхме, че Аллах подкрепя делата ти! Остани с мир!“…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ШЕСТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят на Индия пратил писмото с много дарове, съпровождани от сто конници. Предали те писмото. Цар Уарадхан го прочел и разбрал съдържанието му. Настанил предводителя на стоте конници на място, достойно за сана му, и приел дара. Започнал привидно да го упреква за предишното писмо, а той му се извинявал и му пожелавал постоянно благоденствие. Благодарил му царят за пожеланието, приготвил дарове и наредил на момчето да подготви отговора. Момчето написало отговора, подчертало накрая, че вече е настъпил мир, и похвалил възпитанието на пратеника и придружаващите го конници. После царят му рекъл:

— Прочети го, синко, високо и ясно, та всички да знаят какво е написано!

Прочело го момчето пред стоте конници. Царят връчил писмото на предводителя им и изпратил отряд от своите конници да ги придружи до пределите на царството.

А предводителят бил смаян, като видял делата и знанията на момчето, и благодарил на всевишния Аллах, че така бързо е успял да свърши работата си и да приеме мира. Стигнал до царя на Индия, предал му даровете и писмото и му разказал какво бил видял. Царят благодарил на всевишния Аллах, оказал почит на предводителя, издигнал сана му и оттогава той заживял в мир и богатство.

А от това време цар Уарадхан се отвърнал от лошия си път, покаял се честно пред Аллах за всичко сторено, изоставил всичките си жени и се посветил на делата на царството си. Той потвърдил, че синът на Шаммас става везир на мястото на баща си и че неговата дума е първа по значение пред всички останали. Зарадвал се народът, стопил се страхът, в страната се върнали справедливостта и редът. Един ден царят казал на везира си:

— Как мислиш, сговорно ли е сега царството ми, добре ли живее народът ми?

— Царю честити! — отговорил везирът. — Мисля, че всичко започна от мига, когато ти пресече греха в сърцето си! Но ако се върнеш към него, ще изпаднеш в нова заблуда, по-ужасна от предишната!

— А какъв е коренът на заблудата, който трябва да изтръгна? — запитал царят.

— Велики царю! — отговорил везирът, който бил млад на години, но възрастен по ум. — Коренът на греха е да следваш ветровете на жените, да приемаш мнението и кроежите им, защото любовта към тях изкривява правилните пътища! Любовта към жените е в корена на всяко зло, никоя жена не може да мисли! Човекът трябва да ограничава отношенията си с тях в рамките на необходимото и да не им се подчинява — иначе ще се обрече на провал и гибел!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И СЕДЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Уарадхан казал на везира си:

— Всичко, което се случи, бе поради увлечението ми по жените! Не желая да е занимавам вече с каквито и да е жени! Но ще ги накажа за стореното — защото и убийството на баща ти Шаммас бе една от техните хитрини! — после въздъхнал дълбоко и се провикнал: — О, глупост! Изгубих своя верен везир, мъдрата му мисъл, загубих равните нему везири и първенци на царството си и техните мъдри мисли!

— Знай, царю! — рекъл везирът Бен Шаммас. — Вината не е само у жените, защото те са като украсена стока, който иска да купува — продават му я, а който не ще — никой не го заставя да се пазари! Вината е у оня, който купува! Баща ми те е предупреждавал, ала ти не си приел съветите му! Аллах ни е създал, но ни е поставил пред разни възможности, дал ни е воля и избор! Ако искаме — правим го, ако ли не щем — не го правим! Аллах не ни нарежда да правим злини, а само добро, за да се откъснем от злото! Каквото правим, го правим със собствената си воля, без да си даваме сметка, правилно ли е или грешно!

— Съгласен съм! — рекъл царят. — Но какво да сторя, за да избегна повторна грешка, ако умът ми отново бъде победен от желанията на душата?

— Царю! — отговорил везирът. — Виждам как да се предпазиш от нов грях! Трябва да правиш само онова, което си задължен да правиш по правото, дарено ти от Аллах.

— Ти възроди душата ми и освети сърцето ми! — възкликнал царят. — Сега ти си уредник в царството ми, аз имам само честта да седя на трона! Никога няма да се противопоставя на думите ти и само смъртта ми може да ме раздели от тебе! Ако нямам наследник — ти ще седнеш на трона след мене!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ОСЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Уарадхан наредил да извикат писаря и му заповядал да напише писма до всички големци да се явят при него. Свикал велик диван и сложил трапеза, каквато никой преди него не бил слагал. Поканил на нея всички бедни и богати. Подбрал дружина учени и мъдреци, имащи знанията на Бен Шаммас, и наредил на везира си да подбере между тях седмина, за да бъдат те везири, подчинени на думата му, а той да бъде първи между тях. Момъкът Бен Шаммас подбрал такива, които били най-възрастни по години, най-съвършени по ум, с най-много знания й най-бърза памет. Намерил седмина с такива качества и ги представил на царя. Той пък ги облякъл с везирски дрехи и им заговорил:

— Вие ще бъдете мои везири, подчинени на Бен Шаммас! Макар да е най-млад помежду ви, той има най-голям ум!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ДЕВЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че всички везири се събрали при царя, а той се уединил с тях и рекъл:

— Вие знаете, везири мои, че се бях отклонил от правия път! Причината бе, че тези жени си играеха с мене, мамеха ме, залъгваха ме със сладки приказки и хитри капани! Сега разбрах, че за мене те са носили гибел и развала! Те заслужават наказание, за да служат за урок на онези, които умеят да приемат уроци! Дали няма да е най-добре да ги погубя?

— Велики царю! — отговорил Бен Шаммас. — Казах ти и преди, че вината се разделя поравно между жените и мъжете, които им се подчиняват! Тези жени си заслужават наказанието, но им стига и онова, което ще им определиш!

Вторият везир се съгласил с думите на Бен Шаммас. Третият пристъпил към царя, поклонил се и рекъл:

— Аллах да продължи дните на царя! Ако непременно си решил да направиш нещо, което да ги доведе до гибел, нареди на някоя от неволниците си да вземе жените, които са те измамили, и да ги вкара в дома, където бяха избити емирите и мъдреците! Нареди да им дават по малко вода и храна, колкото да позаситят стомасите си, и никога да не им се разрешава да излязат от това място! Когато някоя умре от само себе си — нека си остане при тях, както си е! Така да бъде, докато умре и последната! Това ще бъде най-малкото им наказание! Така ще се изпълнят думите, казани от някого: „Който копае гроб на брат си — сам пада в него и животът му няма да е дълъг!“

Царят изпратил начаса четири едри робини, предал им жените, наредил да ги вкарат в стаята на убийството, да ги затворят там и да им дават храна и вода, колкото да не умрат от глад или жажда. Така си и останали в тази тъмница сред отвратителната воня, всеки ден умирала по една, докато накрая измрели всичките до последната…

Така свършва историята за царя, везирите му и народа му! Хвала на Аллаха, който народи унищожава, умрели възкресява и почит, уважение и възвеличаване вовеки веков заслужава!…

Приказка за бояджията Абу Кир и бръснаря Абу Сир

Разказват също, че в град Александрия живели двама мъже. Единият бил бояджия и се казвал Абу Кир, а вторият бил бръснар и се казвал Абу Сир. Те били съседи — дюкянът на бръснаря бил до дюкяна на бояджията.

Бояджията бил крадец и лъжец, нахалството му било безкрайно, сякаш откъснато от праг на еврейска синагога. Ето какво правел, когато никой му дадял парче плат да го боядиса: вземал му предплата, изхарчвал я начаса за ядене и пиене, после продавал плата, даден за боядисване, и пак изхарчвал всичко за ядене и пиене. При това ядял само най-отбраните парчета от най-скъпите гозби и пиел само най-стари вина. А когато стопанинът на плата дойдел да си го търси, Абу Кир му казвал:

— Ела утре преди изгрев-слънце да си вземеш нещата готови!

Човекът си отивал и се утешавал: „Ден до ден са близки съседи!“ А на следващия ден идвал в определеното време само за да чуе следното оправдание:

— Вчера не бях свободен — гости ми бяха дошли! Извинявай. Ела утре преди изгрев-слънце и платът ти ще е боядисан!

Отивал си човекът, дохождал на третия ден, а Абу Кир измислял друго оправдание:

— Вчера бях страшно зает — жена ми роди през нощта! Но утре вече няма грешка — платът ти ще бъде боядисан!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ДВАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че тези отлагания накрая разтревожвали човека, и той започвал да негодува:

— Колко пъти ще ми казваш — утре? Дай си ми нещата — не искам да ги боядисваш!

— За бога, братко! — отговарял бояджията. — Срам ме е от тебе, но ще ти кажа цялата истина! Абе твоят плат… Боядисах го, прострях го на въжето и го откраднаха! Не знам кой го задигна!

Ако стопанинът на плата се окажел добър човек, махвал с ръка и казвал:

— Е, Аллах ще ми даде друг!

Пък ако бил зъл, почвал да гълчи, ала така и не си получавал плата…

Така работел Абу Кир и като такъв станал известен сред хората. Те започнали да се предупреждават един друг за навиците му и да го дават за лош пример. При него идвали само онези, които не го познавали. Независимо от това скандалите с него ставали всеки ден. Поради това работата му замряла. Затова той отивал в бръснарницата на съседа си Абу Сир, сядал срещу бояджийницата и гледал към вратата. Ако се появявал някой, който не го познавал, с нещо в ръка за боядисване, той излизал от бръснарницата и казвал:

— Какво търсиш, човече?

— Вземи да боядисаш това! — казвал човекът.

— А какъв цвят го искаш?

Трябва да кажем, че наред с всичките си достойни за порицание качества ръцете на този бояджия били изкусни и можели да боядисват във всички цветове, но никога не ценял това свое качество — хайдутлукът винаги надделявал у него. Когато човекът му назовавал цвета, Абу Кир му вземал поръчката и правел пак както преди. Пък видел ли пред дюкяна си някой, който му е дал вече нещо за боядисване, се скривал и не се показвал.

Така продължило две години. Но се случило веднъж да вземе нещо от много важен човек. Продал и похарчил парите, а собственикът всеки ден започнал да идва да си го търси, но не го намирал, защото, както казахме, щом Абу Кир го съзирал отдалеч, начаса се криел в бръснарницата на Абу Сир. Омръзнало на човека и се оплакал на кадията. А кадията изпратил един от стражите си, който в присъствието на няколко мюсюлмани заковал вратата на бояджийницата, защото намерил в нея само няколко пробити казана и нищо, което да вземе като плата за изгубеното. Взел ключа и казал на съседите:

— Кажете му да върне плата на този човек и да дойде да вземе ключа от дюкяна си!

— Защо така не ти върви? — попитал Абу Сир Абу Кир. — Щом някой ти донесе нещо — и не го намира! Къде отиде платът на този важен човек?

— Откраднаха ми го, съседе! — отговорил Абу Кир.

— Чудна работа! — възкликнал Абу Сир. — Щом някой ти даде нещо, все се намира крадец да го открадне! Сякаш си късмет на всички крадци! Я ми кажи истината!

— Братко, никой никога нищо от мене не е крал! — признал си Абу Кир.

— А какво правиш с нещата на хората?

— Ами даде ли ми някой нещо, продавам го и харча парите! Правя това от бедност! Занаятът ми не се търси и си нямам нищо!

Абу Сир си спомнил, че и неговият занаят не се търси, и се заоплаквал:

— И аз съм майстор, няма втори като мене в този град, но никой не се бръсне при мене, защото съм беден! Намразих занаята си!

— Аз също намразих занаята си — не дава доход! — рекъл Абу Кир. — Но защо, братко, да стоим в този град? Я да отидем да огледаме други страни и хора! Занаятът ни е в ръцете ни, търсят го по разни земи! Ще глътнем чист въздух и ще се отървем от тази голяма мъка!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че накрая двамата се договорили да тръгнат. Зарадвал се Абу Кир и преповторил думите на поета:

Напусна роден край да търси щастие…

                Пътуванията пет ползи дават:

отпускане, но и добра печалба,

                и още — знания, веселие и слава!

Но казват — пътят ражда скърби и неволи,

                той като зима тялото притискал!

Ала смъртта е по-добра от всяка болест

                и от живот сред сплетници завистници!

— Съседе — рекъл той, — ние станахме братя и няма какво да делим! Нека си дадем клетва, че всеки, който работи, ще храни другия, ако е останал без работа, и всичко, което спечелим, ще го заделяме в сандък, пък като се върнем в Александрия, ще си го поделим справедливо!

— Съгласен съм! — рекъл Абу Сир.

Дали си клетва, затворил Абу Сир бръснарницата, предал ключа на собственика й, а Абу Кир изоставил ключа си при стража на кадията и зарязал бояджийницата закована и запечатана. Качили се на някаква гемия и тя още същия ден потеглила на път през соленото море. Явила им се и подмога — за късмет на бръснаря сред хората, които били на гемията, нямало нито един бръснар, а там освен капитана и екипажа имало сто и двайсет мъже. Когато вдигнали котвата, Абу Сир рекъл:

— Братко, докато пътуваме, ще имаме нужда от ядене и пиене. Продуктите ни са съвсем малко. Дано пък някой ми каже: „Абе, бръснарино, я ела ме обръсни!“ Ще го обръсна за пита хляб, половин дирхам и чаша вода! Това ще е от полза и за тебе, и за мене!

— Добре! — съгласил се Абу Кир, отпуснал глава и заспал.

Бръснарят си взел принадлежностите, метнал през рамо парче плат вместо кърпа, че бил много беден, и тръгнал сред пътниците.

— Ела тук, майсторе, да ме обръснеш! — рекъл един.

Обръснал го и човекът му дал за това половин дирхам.

— Братко! — рекъл Абу Сир. — Нямам нужда от тази монета, по-добре е да ми дадеш питка хляб, че си имам другар, пък храната ни е малко!

Онзи му дал освен парите питка хляб и парче сирене. Отишъл Абу Сир при Абу Кир и му рекъл:

— Вземи тази питка, изяж я със сиренето и пийни колкото вода има в таса!

Взел всичко Абу Кир, хапнал и пийнал, а Абу Сир пак си взел нещата и тръгнал сред пътниците. Избръснал един човек за две питки, друг — за вода и пресен плод. Викал го този, викал го онзи, той шарел из гемията и от всеки, който искал да го обръсне, започнал да взема поне по две питки и половин дирхам — нали само той бил бръснар сред тях! Още слънцето не било залязло, когато вече бил събрал трийсет питки и петнайсет дирхама, освен това сирене, маслини и варени яйца. Поискал ли нещо — давали му го. Накрая обръснал и капитана, оплакал му се, че малко храна бил взел, и той му рекъл:

— Винаги си добре дошъл тук! Доведи и приятеля си! Всяка вечер ще вечеряте с мене!

Върнал се Абу Сир при Абу Кир и го намерил още да спи. Събудил го. Когато бояджията видял до главата си толкова много хляб, сирене, маслини и яйца, запитал:

— Откъде си взел всичко това?

— От щедростта на великия Аллах! — отвърнал Абу Сир и когато бояджията понечил да яде, му казал: — Не яж това, братко, остави го — ще ни потрябва за друго време! Аз обръснах капитана и тази вечер ще бъде първата ни вечеря с него!

— Повръща ми се от морето! — казал Абу Сир. — Остави ме, ще вечерям с това, пък ти иди при капитана!

Абу Сир седнал и го загледал как яде — а онзи сякаш с всяка хапка къртел парче от планина, гълтал като слон, който с дни не е ял, лапал къшей след къшей даже преди да е глътнал предната хапка, сумтял като гладен бик пред сено…

Появил се един моряк и рекъл:

— Майсторе, капитанът те кани с приятеля ти на вечеря!

Бръснарят отишъл сам и заварил капитана пред софра с двайсет, че и повече ястия.

— Къде е приятелят ти? — запитал го той.

— Господине, на него му се повръща от морето! — рекъл Абу Сир.

— Нищо, ще му мине! Сядай да вечеряш, че само тебе чакахме! — после капитанът отделил паница с кебап и сложил в нея от всяко ястие — толкова, че щяло да стигне за десетмина. Когато бръснарят се навечерял, капитанът му казал:

— Вземи това за другаря си!

Занесъл Абу Сир паницата на Абу Кир и видял, че бояджията още дъвче храната като камила и гълта бързо залък след залък.

— Казах ли ти да не изяждаш всичката храна! — сгълчал го Абу Сир. — Ето, капитанът е много добър човек, виж какво ти прати!

Подал му паницата, Абу Кир я взел нетърпеливо от ръцете му и заръфал всичко като озъбено куче, като хищен лъв, като орел, сграбчил гълъб, като гладуващ, който не е ял повече от десет дни. Абу Сир се върнал при капитана, там си изпил кафето, а когато се прибрал при приятеля си, видял, че бояджията е оставил паницата празна…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на втория ден Абу Сир пак тръгнал да бръсне. Щом получел нещо, давал го на Абу Кир, който начаса го изяждал и изпивал и се надигал само когато трябвало да отиде по нужда. Всяка вечер Абу Сир му донасял и пълна паница от капитана. Пътували двайсет дни, гемията хвърлила котва пред някакъв град. Двамата слезли на сушата, влезли в града и си наели стая. Подредил я Абу Сир, донесъл месо, сготвил го. А Абу Кир бил заспал от мига, когато се настанил в стаята, и не се събудил, докато приятелят му не го събудил, след като му сложил софрата. Когато свършил да яде, бояджията рекъл:

— Извинявай, ама нещо ми е зле! Я пак да си полегна… — търкулнал се и на мига заспал.

Така продължило четирийсет дни. Всеки ден бръснарят обикалял града, работел каквото му донесе късметът, а когато се връщал, намирал Абу Кир да спи. Когато се събуждал, изяждал всичко със завиден ищах, сякаш не бил ял от седмици, а после пак заспивал. След тези четирийсет дни Абу Сир му казал:

— Ами стани малко де, излез да поразгледаш града — той е за чудо и приказ, втори като него няма!

— Извинявай, ама ми се гади! — повторил своето Абу Кир.

Случило се така, че на четирийсет и първия ден Абу Сир се разболял и не можел да стане. Привратникът в хана започнал да обслужва двамата, носел всичко, от каквото имали нужда. Абу Кир продължавал само да яде и да спи. Четири дни Абу Сир плащал на привратника за грижите, но на петия ден халът му се влошил и той паднал в несвяст.

А Абу Кир вече примирал от глад. Станал той, пребъркал дрехите на Абу Сир и намерил там скрити дирхами. Тръгнал, затворил вратата на стаята с Абу Сир в нея и тръгнал из града. Никого не познавал, повъртял се из пазара, купил си нова дреха. Видял, че всички хора в града са облечени само в бяло и синьо, други цветове нямало. Отбил се при някакъв бояджия и видял, че при него има само синя боя. Извадил кърпичка и му рекъл:

— Майсторе, вземи тази кърпичка и я боядисай! Колко ще ми вземеш?

— Боядисването й ще струва двайсет дирхама! — казал майсторът.

— Че в нашата страна бихме я боядисали за два дирхама!

— Иди и си я боядисай в страната си! — креснал му майсторът. — Аз ще ти я боядисам за двайсет и нито грош по-малко!

— А в какъв цвят ще ми я боядисаш? — запитал Абу Кир.

— Ще ти я боядисам в синьо!

— Ама на мен ми се ще да ми я боядисаш в червено!

— Не знам как се боядисва в червено!

— А в зелено?

— Не знам как се боядисва в зелено!

— А в жълто?

— И в жълто не знам!

Абу Кир изброил разни цветове, докато накрая бояджията му казал:

— В този град сме четирийсет майстори бояджии! Не може да бъдем нито с един повече, нито с един по-малко! Ако някой от нас умре, научаваме сина му на тоя занаят! Знаем да боядисваме само в синьо — никакъв друг цвят!

— Абе и аз съм бояджия! — казал Абу Кир. — Но знам да боядисвам във всички цветове! Искам да ме наемеш при тебе срещу плата! Ще те науча да боядисваш във всички цветове!

— Аааа! Не разрешаваме на чужденци да се бъркат в занаята ни!

— Ами ако сам си отворя бояджийница?

— Никога не ще можеш да направиш това!

Оставил го Абу Кир и отишъл при друг бояджия, заговорил го както предишния. Така посетил трийсет и деветимата бояджии — никой не го приел нито като чирак, нито като майстор. Накрая отишъл при шейха на бояджиите и като му казал какво иска, получил отговор:

— Никога не приемаме чужденци в занаята си!

Разгневил се Абу Кир и отишъл да се оплаче на царя на града:

— Царю честити! Аз съм чуждоземец, по занаят съм бояджия, но тук с бояджиите ми се случи това и това! А аз боядисвам червеното в разни разцветки — от розово до кървавоалено, зеленото — в тревисто, резедаво, маслено или с цвят на перла, черното — от въглено и катранено до кафеникаво, жълтото — от портокалово до лимоново! — и той изброил всички цветове и нюанси и продължил: — Всичките бояджии в града умеят да боядисват само в синьо!

— Убеди ме! — казал царят. — Ще ти отворя бояджийница и ще ти дам пари за главница! Всеки, който посмее да ти се озъби, ще го обеся на вратата на дюкяна му! — после се обърнал към строителите: — Вървете с този майстор из града! Което място му хареса, там му постройте бояджийница, каквато сам поиска!

Облякъл царят Абу Кир в пищни дрехи, дал му хиляда динара и му казал:

— Харчи ги, както намериш за добре, докато завърши градежът!

Облякъл се Абу Кир и станал като емир. А царят му дарил още дом и наредил да го подредят с всякаква покъщнина.

На другия ден бояджията яхнал коня и пресякъл града. Гледал, що гледал, накрая си избрал едно място. Измъкнали стопанина на това място, отвели го пред царя, той му платил всичко, че и отгоре, за да остане доволен. Построили на това място бояджийница, каквато в града нямало. Тогава Абу Кир отишъл при царя, съобщил му, че бояджийницата е готова, но че имал нужда от пари за бои и майстори, а царят му казал:

— Вземи тези четири хиляди динара и нека ти бъдат главница! А после ми покажи какво умееш да правиш!

Взел Абу Кир парите, отишъл на пазара и купил разни бои на безценица и всякакви прибори, нужни за боядисване. Царят му изпратил петстотин бели платнени отрязъка и той се заел да ги боядисва. Боядисал ги все в различни цветове и ги прострял пред входа на бояджийницата. Хората минавали край тях и виждали нещо, което в живота си не били виждали. Струпали се пред вратата и го заразпитвали:

— Майсторе, а как се казват тези цветове?

— Това е червено, това е жълто, това е зелено… — заобяснявал той, като им изброявал названията на цветовете.

Започнали всички да му носят парчета плат и да го молят:

— Боядисай това в такъв и такъв цвят… Ще ти платим, колкото поискаш!

Когато боядисал всички платове на царя, Абу Кир ги събрал и отишъл в дивана. Царят се зарадвал и му оказал още по-голяма чест. Заредили се всички войскари пред него, замолили го:

— Боядисай това ей в този цвят!

Той боядисвал наред й те му хвърляли злато и сребро. Разчуло се името му, а работилницата му нарекли Султанската. През цялото време имането се леело върху него. Бояджиите дори не смеели да го заговорят, само идвали да му се извиняват, предлагали му труда си, молели го:

— Нека станем твои слуги!

Но той не приел никого — вече си имал свои роби и наложници и събрал много пари.

А Абу Сир, след като Абу Кир затворил вратата, продължавал да лежи болен и в безсъзнание, заключен в стаята. Минали три дни. Едва тогава привратникът на хана се загледал във вратата и видял, че е заключена. Не бил виждал никого от двамата и си помислил: „Май или са си заминали, без да ми платят, или пък нещо им се е случило!“ Приближил се до вратата и чул охканията на бръснаря. Ключът бил в ключалката, той отворил, видял го и запитал:

— Добре ли си? Къде е другарят ти?

— За бога, едва днес идвам на себе си! — отговорил Абу Сир. — Започнах да викам, но никой не ми отвърна! Братко, бръкни в кесията под главата ми и ми купи нещо за подсилване, че съм много гладен!

Протегнал привратникът ръка, погледнал в кесията и казал:

— Кесията е празна! Нищо няма в нея!

Разбрал Абу Сир, че Абу Кир му е взел всичко и е избягал.

— Не си ли виждал другаря ми? — запитал той.

— От три дни не съм го виждал! Помислих, че заедно сте си отишли!

— Не сме си отишли! — казал бръснарят. — Той се е полакомил за парите ми, взел ги е и е избягал, докато бях болен!

Отишъл привратникът, сварил му чорба, сипал в паница и му дал да хапне. Така се грижил за него цели два месеца, като отделял от платата си, докато накрая Аллах излекувал бръснаря. Изправил се Абу Сир на крака и казал на привратника:

— Ако всевишният Аллах ми даде сили, ще ти се отплатя за добрината, която стори за мене!

— Хвала на Аллаха, че те излекува! — възкликнал привратникът. — Направих всичко за тебе само от любов към Всевишния!

Излязъл бръснарят от хана. Съдбата го довела до пазара, където била бояджийницата на Абу Кир. Видял той великолепно боядисаните платна, прострени за сушене пред вратата, и хората, които се трупали и гледали.

— Какво е това място? — запитал Абу Сир. — Защо толкова хора са се струпали тук?

— Това е Султанската бояджийница! — отговорил човекът. — Султанът я построи за един чужденец на име Абу Кир! Когато той боядиса нещо, ние се събираме да гледаме как е боядисано, защото в страната ни няма бояджия, който да умее да боядисва в толкова цветове!

Абу Сир си помислил: „Хвала на Аллаха, който му е отворил пътя да стане такъв уважаван човек! Сигурно така се е увлякъл, че ме е забравил! Но пък нали и ти, Абу Сир, си му правил добро!“

Видял Абу Кир да седи на високо кресло при входа на работилницата облечен в царски дрехи, около него — четирима роби и четирима бели мамелюци, а десетина калфи работели вътре прави. Седял си той на възглавници като велик цар, нищо не правел сам, а само подвиквал:

— Направете това!… Направете онова!… Тук ей тъй… Там пък другояче…

Застанал Абу Сир пред него, като мислел, че щом го види, бояджията ще му се зарадва и ще го почете. Но когато се срещнали очи в очи, Абу Кир викнал:

— Проклетнико! Колко пъти съм ти казвал да не стоиш пред този дюкян! Нима искаш да ме опозориш? Хванете го! — робите грабнали Абу Сир и когато го изправили пред него, той грабнал тояга и викнал: — Съборете го на земята! — съборили го и той му ударил сто тояги по гърба, после го обърнали обратно, ударил му още сто тояги по корема и креснал: — Проклетник! Ако още веднъж те видя пред вратата на тази бояджийница, ще те пратя при царя да ти отсече главата!

Отишъл си Абу Сир с прекършен хатър заради боя, който изял, и ругатните, които чул…

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че събралите се хора запитали Абу Кир:

— Какво е направил този човек, че се отнесе така с него?

— Той краде хорските платове! — отговорил Абу Кир. — Колко пъти е крал от мене, но аз все си казвах: Аллах да му прости, беден човек е! Не исках да му правя зло, плащах на хората платовете им и любезно го пъдех, а той не взема от дума! Ако се появи пак — ще го пратя при царя да го погуби и хората ще се отърват от пакостите му!

А Абу Сир се върнал в хана, седнал и се замислил върху това, което бил сторил Абу Кир. После излязъл отново, тръгнал по пазарищата и му хрумнало да влезе в някой хамам.

— Братко! — обърнал се той към един от минувачите. — По коя улица се стига до хамама?

— А какво е това хамам? — запитал човекът.

— Това е място, където хората се къпят, за да смъкнат мръсотията от себе си! — обяснил Абу Сир. — Това е едно от най-големите блаженства на света!

— Ей ти морето! — казал човекът.

— Но аз искам хамам! — възкликнал Абу Сир.

— Ние не знаем какво е това хамам! — казал човекът. — Всички ходим да се къпем в морето! Дори и царят, когато му се доще да се изкъпе, отива до морето!

Когато Абу Сир разбрал, че в града няма хамам и никой не знае какво е това, отишъл при царя, целунал земята пред нозете му и рекъл:

— Аз съм чужденец, царю честити, и по занаят съм теляк! Дойдох в града ти, исках да отиде в хамама, но не видях нито един! Как може един толкова красив град да бъде без хамам!

— А какво е това хамам? — запитал царят.

Заописвал му Абу Сир какво е това хамам, и накрая добавил:

— Твоят град няма да е съвършен, докато в него няма поне един хамам!

— Добре, така да бъде! — казал царят.

Облякъл го в дрехи несравними, изпратил с него строители и им наредил:

— Постройте му хамам там, където той си хареса!

Харесал си Абу Сир едно място. Те започнали градежа и той им показвал кое как да стане. Построили му хамам — светът такъв не бил виждал! Наредил да изпишат камъните на стените с длета и те изсекли прекрасни орнаменти! После се върнал при царя, съобщил му, че градежът е завършен, и казал:

— Сега ми остава да го уредя отвътре!

Дал му царят десет хиляди динара за главница. Абу Сир подредил отвътре хамама. Струпали се хората пред сградата и заразпитвали:

— Какво е това? Какво се прави тук?

— Това е хамам! — отговорил Абу Сир. Затоплил вода, избърсал хамама, приготвил салсабил, който бил бликнал от фонтана. После поискал от царя десет момченца мамелюци, започнал да ги разтрива и да обяснява: — Ето така трябва да правите с посетителите!

После раздимил вътре благовония и изпратил глашатаи да викат:

— Божи люде, идвайте в Султанския хамам!

Заприиждали хората и Абу Сир започнал да нарежда на мамелюците си как да ги къпят и търкат, после те се спущали в басейна, измивали се, излизали, лягали в залата и там мамелюците ги масажирали, както ги учел Абу Сир. Хората зачестили в хамама и излизали, без да плащат. Това продължило три дни.

На четвъртия ден и царят решил да разгледа хамама. Съблякъл се в преддверието. Абу Сир го изтъркал лично и мръсотията му се отделила на фитили — показал му ги дори! Радвал се царят, а когато Абу Сир търкал корема му, той ръмжал от радост и задоволство. След това приготвил специално за него розова вода в басейна. Царят влязъл в него, а когато излязъл, тялото му блестяло от чистота, усетил се бодър както никога! Мамелюците го намазали с аромати от сандал и алое.

— Това ли е хамамът, майсторе? — запитал царят.

— Да! — отговорил Абу Сир.

— Кълна се в главата си! — възкликнал царят. — Моят град нямаше да е истински, ако не беше този хамам! А по колко вземаш на човек за тази работа?

— Колкото ти ми наредиш! — отговорил Абу Сир.

Царят помислил и рекъл:

— Вземай по хиляда динара!

— Извинявай, царю честити! — възразил Абу Сир. — Хората не са еднакви! Между тях има богати, но има и бедни! Ако вземам от всеки по хиляда динара, скоро хамамът ще спре да работи, защото бедният няма да може да плати по толкова!

— А колко ще вземаш тогава? — запитал царят.

— Нека цената бъде посилна! — отвърнал Абу Сир. — Всеки да даде, колкото му душа отпусне, от всеки според хала му! Богатият ще даде според сана си, бедният — колкото му позволява кесията!

А големците на царството, които били там, рекли:

— Вярно е, царю честити! Да не мислиш, че всички са като тебе!

— Правилно мислите! — рекъл царят. — Но този чуждоземен е беден и наш дълг е да го уважим! Той вдигна в града ни прекрасен хамам! Така го украси, че стана за чудо и приказ!

— Щом искаш да го уважиш — уважи го с парите си! — рекли те. — А уважението на бедния към царя ще бъде ниската плата за хамама — така народът ти ще те възхвалява! Хиляда динара и ние, големците, не можем да си позволим, как ще ги дадат бедняците?

— Слушайте, мои първенци! — казал парят. — Нека този първи път всеки от вас му даде по сто динара, по една наложница, по един роб и по един мамелюк!

— Това ще му дадем! — отговорили всички. — Но после всеки ще дава, колкото му се отпусне от душата!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че всеки от първенците дал на Абу Сир по сто динара, наложница, мамелюк и роб. А броят им този ден бил четиристотин души. Така Абу Сир събрал четиристотин мамелюци, четиристотин роби и четиристотин неволници. Голям дар било това, а и царят му дал отгоре десет хиляди динара, десет мамелюци, десет неволници и десет роби. Пристъпил напред Абу Сир, целунал земята пред царя и рекъл:

— Царю честити, отсъди справедливо! Къде ще намеря толкова широко място за толкова мамелюци, роби и неволници?

— Наредих това на големците си — казал царят, — за да събереш достатъчно имане! Ще поискаш да заминеш за родината си, когато му дойде времето, и ще трябва да носиш много пари, нали?

— Аллах да те възвеличи, царю честити! — казал Абу Сир. — Но толкова мамелюци, неволници и роби са за царе! Ако ми бе дал пари на ръка, щеше да е по-добре от тази войска, която яде, пие и се облича — колкото и да спечеля, няма да ми стигнат да ги издържам!

— Те наистина станаха многобройна войска и ти няма как да я издържаш! — разсмял се царят. — Но ще ми ги продадеш ли по сто динара на човек?

— Ами ще ти ги продам! — съгласил се Абу Сир.

Изпратил царят своя хазнадар да му донесе пари и платил на Абу Сир всичко за всички до последния грош, а после ги дарил на стопаните им:

— Нека всеки си вземе своя мамелюк, своя роб и своята наложница, ако си ги познае!

Всеки си взел, което му се полагало, а Абу Сир му казал:

— Аллах да ти даде покой, царю честити, че ме отърва от тези ифрити, които само Аллах може да насити!

Засмял се царят, после всички напуснали хамама и се върнали в двореца. А Абу Сир цялата следваща нощ броил златото, прибрал го в кесии и го завързал. Когато се съмнало, отворил хамама и пратил глашатаи да викат:

— Всеки, който влезе в хамама и се изкъпе, плаща толкова, колкото позволяват кесията му и собствената му щедрост!

Посетителите надошли един след друг, всеки, който излизал изкъпан, пущал вътре колкото било по силите му. И още не било мръкнало, когато сандъкът се напълнил с блага от всевишния Аллах.

После и царицата поискала да посети хамама. Заради нея Абу Сир разделил деня на две: от зори до пладне хамамът бил за мъже, а от пладне до залез — за жени. Бил вече научил четири неволници да бъдат телячки. Харесала царицата такова къпане и тя оставила на излизане хиляда динара.

Пръснала се из града вестта за Абу Сир и за неговия хамам. Всеки, който влизал вътре, оставал много доволен и на излизане оставял достойна сума независимо дали бил богаташ или бедняк. Абу Сир завързвал дружби и приятелства. Всеки петък царят го посещавал и му давал по хиляда динара, имало определени дни за големци и за бедняци. Случило се веднъж да дойде и капитанът на царския кораб. Абу Сир го въвел в хамама, сам го разтъркал, а когато излезли навън, му сложил напитки и кафе. Когато капитанът понечил да плати, бръснарят го заклел, че няма да вземе от него нито грош. Капитанът запомнил направената добрина и си помислил какво да дари на този добър човек.

Стигнала вестта и до Абу Кир — и как иначе, щом мало и голямо все за хамама говорело и всеки казвал:

— Хамамът е най-голямото благо на този свят!

„Трябва и аз да отида! Да видя този хамам, от който хората са загубили ума и дума!“, помислил си Абу Кир. Облякъл най-хубавите си дрехи, качил се на муле, взел четирима роби и четирима мамелюци да му вървят отпред и отзад и тръгнал към хамама. Когато спрял пред вратата му, до него достигнал дъхът на алое и амбра. Видял хора да влизат и да излизат, видял на скамейките да седят големци и простолюдие. Влязъл вътре и зърнал Абу Сир, който се спуснал радостно към него.

— Така ли правят почтените хора? — заговорил му Абу Кир. — Аз отворих бояджийница и станах майстор! Запознах се с царя, тъна в разкош и почит! Пък ти не питаш за мене! Уморих се да те търся по ханове и къде ли не — никой не знае къде си, никой нищо не може да ми каже за тебе!

— А не дойдох ли аз при тебе? — възмутил се Абу Сир. — Не ме ли обяви ти за крадец? Не ме ли наби?

— Какво приказваш! — възкликнал Абу Кир. — Ти ли беше онзи, когото напердашиха? — и се заклел с хиляди клетви, че не го бил познал, а накрая добавил: — Абе имаше един там, приличаше на тебе! Всеки ден крадеше хорските платове! Помислил съм те за него! — започнал да съжалява, да пляска с ръце, като говорел: — Зло съм ти сторил! А ти да беше рекъл: „Аз съм еди-кой си!“ Вината си е твоя — бях зает с толкова дела!…

— Аллах да ти прости, приятелю! — рекъл Абу Сир. — Това е било предопределено да стане! Влез, съблечи се, изкъпи се, отдъхни си!

— Аллах да е с тебе, щом ми прощаваш, братко! А откъде имаш това богатство? — запитал Абу Кир.

— Който е помогнал на тебе, той помогна и на мене! — отговорил Абу Сир. — Отидох при царя, разказах му за хамама, пък той ми нареди да го построя!… А ти как се запозна с него?…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абу Кир казал на Абу Сир:

— Както ти си се запознал с царя, така и аз! Той може да те заобича и да те уважава дори повече от мене! Аз ще му кажа, че сме приятели, и ще те препоръчам на него!

— Царят няма нужда от препоръки! — казал Абу Сир. — Той ме обикна заедно с всичките си големци, те ми дадоха това и това… — разказал му за благата, които бил получил, и добавил: — Хайде, съблечи се там отзад, влез в хамама — аз ще дойда да те изтъркам!

Съблякъл се Абу Кир, влязъл в хамама заедно с Абу Сир, той сам го натъркал, насапунисал го, избърсал го с чаршаф, а когато излезли навън, му поднесъл храна и напитки. Всички се чудили на голямото уважение, с което се обръщал към бояджията. Абу Кир пожелал да плати нещо, но Абу Сир го заклел, че нищо няма да вземе от него, като казал:

— Остави това! Ти си мой другар! Между нас няма мое-твое!

— Приятелю! — казал Абу Кир. — Този хамам е велика работа, но му липсва едно!

— Какво му липсва! — запитал Абу Сир.

— Един много силен мехлем, дето го правят от арсеник и вар, с който леко се свалят космите! Направи си този мехлем, предложи го на царя, научи го как с него да си маха космите! Така той ще те заобича още повече!

— Правилно! — възкликнал Абу Сир. — Ще го направя!

Абу Кир се качил на мулето си, бързо отишъл при царя и му казал:

— Искам да те предупредя за нещо, царю честити! Научих, че си построил хамам!

— Така е! Дойде при мене един чуждоземец и аз му го построих така, както ти направих бояджийница! Велик хамам е той, градът ми стана по-хубав с него!

— А ти влезе ли в него? — запитал Абу Кир.

— Разбира се! — отговорил царят.

— Хвала на Аллаха, че си се спасил от злото на този проклетник, врага на нашата вяра, баняджията! — възкликнал Абу Кир.

— Че какво е направил той? — запитал царят.

— Трябва да знаеш, царю честити, че ако влезеш още веднъж там, ще загинеш! — възкликнал Абу Кир.

— Че от какво?

— Този баняджия е твой враг и враг на нашата вяра! — заговорил Абу Кир. — Той те е убедил да отвориш този хамам, само и само да те отрови в него! Той ти е приготвил нещо и когато отидеш при него, ще ти каже: „Това е един мехлем — който се намаже с него, кожата му се отпуска и космите му леко падат!“ Но това няма да е лек, а убийствена отрова! Султанът на християните е обещал на този проклетник, че ако те убие, ще освободи жена му и децата му от плен! И аз бях пленник с него в онази страна, но си отворих там бояджийница, боядисвах им платовете в разни цветове, смили се сърцето на царя им към мене, той ме освободи и аз дойдох в този град. После видях този човек в хамама и го запитах: „Ти как освободи себе си, жена си и децата си?“ А той ми отговори: „Не съм ги освободил още, пленници сме, ала царят на християните събра своя диван и аз бях сред слугите. Стоях и ги слушах какви въпроси обсъждат. Когато споменаха името на тукашния цар, царят на християните изохка и каза: «Никой не ме е побеждавал освен царя на еди-кой си град! Който се изхитри да го убие, ще му дам всичко, каквото пожелае!» Пристъпих към него и казах: «Ако го погубя, ще ме освободиш ли с жена ми и децата ми?» А царят отговори: «Да, и ще ти дам отгоре всичко, което пожелаеш!» Договорихме се и той ме изпрати с една гемия до този град. С хитрост накарах тукашния цар да ми построи хамама! Не ми остава друго, освен да го убия и да се върна, за да освободя жена си и децата си! Хитростта е много проста! Когато дойде при мене, ще съм му приготвил мехлем, в който има отрова. Ще му кажа: «Ето ти този лек, намажи се с него — той премахва космите!» Царят ще се намаже, отровата ще тръгне по жилите му и ще го погуби!“ Щом чух това, уплаших се за живота ти, царю, и се затичах да ти го съобщя!

Силно се разгневил царят и казал на бояджията:

— Пази тази тайна!

Решил той да отиде в хамама, за да отдели истинското от лъжовното. Влязъл, Абу Сир го съблякъл, изтъркал го и казал:

— Царю, приготвил съм един лек за изчистване на косми!

— Донеси го! — наредил царят.

Донесъл Абу Сир мехлема. Царят усетил, че миризмата му е противна, и си помислил: „Истина е — отрова е!“ Разгневил се и викнал на стражата си:

— Хванете го!

Стражите оковали Абу Сир, царят си излязъл гневен. Никой не знаел каква била причината за гнева му! Явил се в дивана. Довели вързания Абу Сир. Извикал царят своя капитан и му наредил:

— Вземи този проклетник, сложи го в един кош, сипи отгоре му два кантара негасена вар, затвори похлупака отгоре и качи коша на кораба! Ела пред двореца ми — ще ме видиш при прозореца! Щом ти дам знак, хвърли го в морето, нека варта загори по него и той да умре и от удавяне, и от изгаряне!

— Слушам и се подчинявам! — отвърнал капитанът, повел Абу Сир, качил го на кораба, отвел го на един остров срещу царския дворец и му рекъл: — Човече, помниш ли ме? Дойдох при теб веднъж в хамама и останах много доволен! Ти ме закле да не ти плащам! Кажи ми какво се случи между тебе и царя! Какво коварство си му направил, та е толкова разгневен и иска да умреш по този жесток начин?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абу Сир отговорил на капитана:

— Кълна се в Аллаха, братко, нищо лошо не съм сторил, което да заслужава такова наказание!

— Ти имаше такова високо положение пред царя, колкото никой преди тебе! — казал капитанът. — А на всеки, който получи такова благоволение, му завиждат! Някой ти е завидял и е пуснал пред царя клевета срещу тебе! Но не се бой! Както ти ми оказа уважение, без да си длъжен, така и аз ще те спася! Ще живееш на този остров, докато някоя гемия не тръгне за страната ти, за да те изпратя по нея!

Целунал Абу Сир ръка на капитана и му благодарил. А той донесъл вар, сложил я в коша, сложил вътре камък, тежък колкото човек, после подал на Абу Сир една рибарска мрежа и му рекъл:

— Хвърли тази мрежа в морето, пък дано хванеш някоя риба! Царската кухня ме е задължила всеки ден да й доставям риба! Боя се да не дойде слугата на готвача, да поиска риба и да не намери! Уловиш ли нещо, остави го тук — те ще го намерят сами! Пък аз ще отида и ще си направя хитрината под двореца — ще се престоря, че съм те хвърлил!

Капитанът оставил коша в гемията, подкарал я и стигнал до двореца. Видял царя при прозореца и запитал:

— Царю честити, да го хвърля ли?

Царят дал знак. Ала когато махнал с ръка, нещо блеснало и паднало в морето. А това бил царският пръстен, който бил вълшебен — щом се разгневял на някого и решал да го погуби, царят махвал към него с дясната си ръка, на която бил този пръстен! От пръстена изскачала мълния и удряла онзи, към когото царят сочел, и главата на провинилия се се откъсвала от раменете. Когато пръстенът се изтърколил от ръката му, царят премълчал, защото се боял да не би войскарите да се надигнат срещу него.

А през това време Абу Сир взел мрежата и я хвърлил в морето. Измъкнал я — била пълна с риба. Хвърлил втори път и пак я измъкнал пълна. Натрупала се пред него голяма купчина и той си казал: „За бога, от доста време не съм хапвал риба!“…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абу Сир си избрал една голяма риба и си помислил: „Щом дойде капитанът, ще го помоля да ми изпече тази риба, че да я изям!“ Взел я той, разцепил корема й с ножа, забил го във вътрешността й и от там изпаднал царският пръстен, който рибата току-що била глътнала. Взел го и го надянал на мизинеца си, без да знае каква мощ притежава тая скъпоценност. Ето че двамата слуги на готвача дошли, за да вземат рибата. Застанали те пред Абу Сир и го запитали:

— Човече, къде отиде капитанът?

— Не зная! — отговорил той и махнал с дясната си ръка.

И тъй като посочил към слугите, като казвал тези думи, главите им се откъснали от раменете им и тупнали на земята. Смаял се Абу Сир, запитал се: „Кой ли пък ги погуби?“ Върнал се и капитанът, видял голямата купчина риба и двамата обезглавени слуги, забелязал и пръстена на ръката на бръснаря и викнал:

— Братко, не мърдай ръката, на която е пръстенът! Мръднеш ли я — ще ме погубиш! — зачудил се Абу Сир, но го послушал. Капитанът плахо се приближил и го запитал: — Кой уби тези слуги?

— За бога, не знам! — отвърнал Абу Сир.

— Добре, но ми кажи поне откъде взе този пръстен?

— Намерих го в корема на тази риба!

— Вярвам ти, защото сам видях как пръстенът се изсули от ръката на царя, когато той ми направи знак. Аз пуснах коша, а пръстенът през това време вече е бил цопнал във водата. Глътнала го е тази риба, Аллах я е довел при тебе, за да я уловиш! Това ти е бил късметът! Но ти чувал ли си за мощта на този пръстен?

— Не! А каква е тази мощ? — запитал Абу Сир.

— Трябва да знаеш — рекъл капитанът, — че войскарите на царя му се подчиняват само от страх пред този пръстен. Той е вълшебен и ако царят се разгневи на някого и поиска да го погуби, посочва към него и главата му пада от раменете!

Много се зарадвал Абу Сир и казал:

— Капитане, върни ме в града!

— Че как няма да те върна! — възкликнал капитанът. — И аз вече не се боя от царя! Ако ти пожелаеш да го погубиш, стига да го посочиш с ръка — и главата му ще падне от раменете! Поискаш ли да избиеш и всичките му войскари, ще го направиш без усилие!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че капитанът качил Абу Сир на гемията и потеглил към града. Когато стигнали, Абу Сир влязъл в дивана и видял царя да седи, а войскарите да стоят пред него. Той все още мълчал за пръстена си. Щом го видял, царят викнал:

— Нали те хвърлихме в морето? Как се измъкна?

— Царю честити! — заговорил Абу Сир, разказал всичко и завършил: — Донесох ти този пръстен, защото ти ми направи много добрини и не съм ги забравил! Това е твоят пръстен — вземи го! Ако съм ти сторил нещо, което заслужава смърт, поне ми кажи каква ми е вината, пък тогава ме убий — ти имаш право над моята кръв!

Измъкнал пръстена от пръста си и го подал на царя. Той го взел, сложил го на ръката си, смелостта му се върнала, прегърнал го и казал:

— Човече, ти си най-честният сред честните! Прости за това, което ти сторих! Ако бе някой друг, сигурно щеше да си присвои този пръстен!

— Царю честити! — казал Абу Сир. — Готов съм да ти простя, ала кажи ми каква ми е вината, която събуди гнева ти, че чак нареди да ме погубят толкова жестоко!

— Вече съм убеден, че си невинен! — казал царят. — Абу Кир, бояджията, ми каза това и това… — и му разказал думите на побратима му.

— За бога, царю честити! — възкликнал Абу Сир. — Нито познавам царя на християните, нито някога през живота си съм стъпвал на християнска земя, още по-малко пък някога през ум ми е минавало да те погубвам! Но този бояджия ми бе другар и съсед в град Александрия! Напуснахме го, защото ни бе трудно да се изхраним и с нас се случи това и това… — и Абу Сир разказал всичките си патила и накрая рекъл: — Царю честити, че нали той ми подсказа да направя този лек и да ти го предложа! А от него вреда няма, ние го правим в страната си, той е едно от най-нужните неща във всеки хамам, пък аз бях го забравил! Прати, царю честити, нека дойде привратникът на еди-кой си хан, той ще потвърди думите ми! Повикай и работниците в бояджийницата, дето ме набиха…

Изпратил царят да ги извикат. Те потвърдили цялата истина. Тогава царят изпратил стражите си да му доведат Абу Кир, като им наредил:

— Нека върви дотук бос, гологлав и вързан!

По това време Абу Кир си седял у дома весел, че е погубил Абу Сир. Дори не усетил кога царските стражи го наобиколили, скочили върху него, вързали го и го довели бос пред царя. Видял той, че Абу Сир седи до царя, а привратникът на хана и бояджиите стоят прави до него. Привратникът на хана го запитал:

— Не е ли това твоят другар, когото ти остави болен и безпомощен в стаята, а му задигна парите и се запиля, та се не видя?

А работниците от бояджийницата го запитали:

— Не е ли това онзи, когото ти ни накара да хванем и да набием, като ни рече, че бил крадец?

Убедил се царят във вината на Абу Кир и решил, че заслужава нещо повече от сметките на Мункар и Накир[1]…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят наредил на стражите си:

— Вземете го, опозорете го из града, а после го сложете в един кош и го хвърлете в морето!

— Царю честити! — заговорил Абу Сир. — Аз се застъпвам за него! Прощавам му всичко, което ми е сторил!

— Ти му прощаваш злините срещу себе си — креснал царят, — но аз не му прощавам злините срещу мене! — отсякъл и викнал на стражите: — Вземете го!

Взели го те, опозорили го из града, после го сложили в кош, сипали отгоре негасена вар и го хвърлили в морето. Така умрял Абу Кир — удавен и изгорял!

— Сега пожелай нещо от мене, Абу Сир! — казал царят.

— Желая да ме върнеш в страната ми! — рекъл Абу Сир.

Много неща му подарил царят, повече, отколкото имал дотогава — пари, вещи, имоти. Дарил му и гемия, пълна с благини, и екипаж от мамелюци. Абу Сир стигнал до Александрия. Хвърлили котва край града и слязъл с хората си на сушата. Един от мамелюците видял някакъв кош на брега и рекъл:

— Господарю, ей там на брега има един голям и тежък кош — не знам какво има в него, затворен е!

Абу Сир отворил коша и видял в него тялото на Абу Кир — по волята на съдбата морето го било изтласкало при Александрия. Измъкнал го и го погребал край града, където му изкопал гроб, оградил го за вечни времена и написал върху входа на гробницата следните стихове:

Каквото сторил си — то пази вечния ти сън!

          Дела достойни, мисли благородни —

те скрити са, но пеят като звън!

          Каквото правил си — ще ти се върне!

За зли дела въобще не говори,

          че вярват хората на думите глумливи!

Достойно куче пази и мълчи,

          а шутът само глупаво се хили!

Морето вдига пари — мъртва смрад,

          но долу бисери блестящи крие!

И само славеят с гласа си е богат

          и пее — но е глупаво-невинен!

И пише вятърът на книга — въздух лек:

          "Добро ли сториш — и добро намирай!"

Че всеки ражда се добър човек,

          но захар от пелина не събирай!

Още дълго време живял Абу Сир, но накрая Аллах прибрал и него и го погребали до приятеля му Абу Кир. Затова нарекли това място Абу Кир и Абу Сир, което е известно днес само като Абу Кир. Това е, което узнахме за техните патила! Пък само Аллах е вечен и по негова воля се редуват дните и нощите!…

[1] В Корана — двата ангела, разпитващи душите на покойните за добрините и за греховете им приживе — бел.прев. ↑

Приказка за сухоземния Абдуллах и морския Абдуллах

Разказват също, че някога живял рибар на име Абдуллах. Имал той многобройна челяд — девет деца и тяхната майка. Пък бил много беден — единственото, което притежавал, била старата му рибарска мрежа. Всеки ден отивал край морето и ловял риба. Ако уловял малко — продавал я и нахранвал децата си с толкова, колкото му отпуснел Аллах, пък ако уловял много — приготвял богата вечеря, дори купувал и плодове, харчел, докато не му оставал и грош. Казвал си: „Утрешната печалба ще дойде утре!“ Пък се случило, че когато жена му родила десетото му дете, той си нямал вкъщи нищо.

— Господарю! — рекла му тя. — Намери ми нещо да се подкрепя!

— Ей сега ще отида към морето — ще хвърля за щастие на това ново бебе и ще видя какъв ще му е късметът! — отговорил той. Взел мрежата, отишъл при морето, хвърлил я за късмета на малкото си чедо и промълвил: — Аллах, направи така, че късметът му да идва леко, а не с труд, и да бъде голям, а не малък!

Поизчакал малко, изтеглил мрежата, пък тя излязла пълна с пясък, камъни и треви — никаква риба, нито голяма, нито малка! Хвърлил я повторно, изчакал, издърпал я — и пак нито една риба! Хвърлил я трети, четвърти, та и пети път — никаква риба! Преместил се на друго място, като все молел Аллах за късмет. Така свършил денят, без да улови нито една риба. Зачудил се, рекъл си: „Не е възможно това бебе да е създадено от Аллах без капчица късмет! Може да си изкараш хляба и като стискаш зъби, пък Всевишният е благороден и щедър!“ Метнал мрежата на гърба си и тръгнал обратно, а душата му била при децата му — бил ги оставил без храна, пък и жена му била лехуса. Вървял и си мислел: „Какво да кажа тази вечер на децата?“ Стигнал пред вратата на една фурна и видял там хора. Било време на скъпотия, народът гладувал, хората само хляб купували. Поспрял се рибарят и му замирисало на топъл самун. Душата му се свила от глад. Зърнал го хлебарят и викнал:

— Ей, рибарю, ела! — и когато Абдуллах приближил, го запитал: — Искаш ли хляб? — рибарят замълчал засрамен, а пекарят продължил: — Кажи, не се притеснявай! Ако нямаш пари, ще ти дам хляб, пък ще те изчакам, докато те споходи сполука!

— За бога, майсторе, нямам пари! — казал Абдуллах. — Но ти ми дай хляб колкото за челядта ми! Ще ти оставя в залог мрежата си до утре!

— Нещастнико! — възкликнал хлебарят. — Тази мрежа е твоят дюкян! Ако я взема в залог, ти с какво ще ловиш риба? Кажи ми колко пити ще ти стигнат?

— За десет полусребърника! — отговорил рибарят.

Дал му хлебарят хляб за десет полусребърника, дал му и десет полусребърника на ръка и му казал:

— Вземи тези пари за трапеза! Общо ми дължиш двайсет полусребърника — утре ще ми донесеш за тях риба! Пък и да не уловиш нищо — пак ще си вземеш хляба и още десет отгоре! Ще чакам, докато ти се усмихне късметът!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ТРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абдуллах отговорил на хлебаря:

— Аллах чрез мене да ти върне добрините!

Взел той хляба и десетте полусребърника, купил каквото трябва, влязъл при жена си и я намерил да успокоява плачещите от глад деца:

— Ей сега баща ви ще донесе нещо за ядене!

Извадил Абдуллах хляба и останалите неща и всички се нахранили. Разказал на жена си какво му се било случило, и тя рекла:

— Аллах е щедър!

На втория ден рибарят нарамил мрежата и си рекъл:

— Моля те, боже, дай ми и този ден да се изхраним, пък и да се покажа с чисто лице пред хлебаря!

Отишъл при морето и пак до края на деня нищичко не уловил. Върнал се, но улицата за дома му минавала край фурната. „Ще прибягам оттук бързичко и хлебарят няма да ме забележи!“, помислил си Абдуллах. Забързал засрамено, дано да не го забележи хлебарят, но пекарят вдигнал глава и викнал:

— Ей, рибарю! Ела да си вземеш хляба и полусребърниците — май ги забрави, а?

— Не съм ги забравил! — казал рибарят. — Но ме е срам от тебе, че и днес не съм уловил нито една риба!

— А защо ще те е срам! Нали ти казах: не бързай и благината сама ще дотича при тебе!

Дал му пак хляб и десет полусребърника, рибарят отнесъл всичко на жена си, разказал й за станалото, а тя пак рекла:

— Аллах е щедър! Ако е пожелал, ще ти даде достатъчно улов, за да изплатиш всичко, както се полага!

Така продължило четирийсет дни. Всеки ден рибарят стоял край морето от изгрев до залез-слънце и се връщал с празни ръце, после вземал хляб и малко пари от хлебаря. И когато рибарят му казвал: „Братко, направи ми сметката!“, той му отговарял: „Ще я направя, когато ти излезе късметът!“ Рибарят си отивал благодарен. На четирийсет и първия ден той казал на жена си:

— Ще ми се да разкъсам тази мрежа, да се отърва от този живот! Не ми идва вече препитание от морето! Докога все така? За бога, топя се от срам пред хлебаря! Докога ще вземам все назаем от него?

— Хвала на Аллах, чието сърце се смилява и ти праща храна! — казала тя. — Какво не ти харесва в това?

— Събра ни се доста голяма сума пари, хлебарят един ден ще си поиска дълга! — възкликнал Абдуллах. — Как ще му я върна? Дори не желае да ми каже колко точно дължа, все ми повтаря: „Когато ти излезе късметът!“

— Аллах е щедър! — рекла отново жена му.

— Така да е… — съгласил се той, нарамил мрежата и тръгнал към морето, като се молел на глас: „Боже, дари ме поне с една риба, за да я подаря на хлебаря!“

Хвърлил мрежата, задърпал и усетил, че е тежка. Продължил да тегли, много се изморил, кръв потекла от ожуленото му рамо, а когато я издърпал, видял в нея човешко същество. Помислил, че е някой ифрит. Избягал Абдуллах, завикал:

— Милост, милост, о, ифрит!

А съществото завикало от мрежата:

— Ела, рибарю, не бягай от мене! И аз съм човек, също като тебе! Освободи ме от тази мрежа и аз ще те възнаградя!

Поуспокоило се сърцето на рибаря, той се върнал и запитал:

— А ти не си ли от джиновете?

— Не! — отговорило съществото. — Човек съм, мюсюлманин!

— А кой те е хвърлил в морето? — запитал рибарят.

— Аз съм от синовете на морето! Като се разхождах, попаднах в мрежата ти! Ние сме същества, подчинени на божиите повели, и ни е мъчно за създанията на всевишния Аллах. Ако не беше така, щях да разкъсам мрежата ти. Но се подчиних на това, което ми е предопределил Всевишният. Нали ще ме пуснеш на свобода пред лицето на Аллах? Нека се договорим да бъдеш мой господар! Всеки ден ще идвам при тебе на това място! Ти ще идваш също и ще ми носиш дар от плодовете на сушата — вие имате грозде, смокини, дини, праскови, нарове и какви ли не други неща! Всичко, което ми донесеш, ще ти бъде заплатено! Ние имаме корали, бисери, хризолити, изумруди, рубини и други скъпоценни камъни! Ще пълня с морски скъпоценности кошницата, с която ти ще ми носиш плодове! Какво ще кажеш на това, братко?

— Нека се закълнем, че ще бъде така! — предложил Абдуллах. И двамата се заклели, рибарят го измъкнал от мрежата и го запитал: — Как се казваш?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че морското същество отговорило на рибаря Абдуллах:

— Казвам се Абдуллах! Когато дойдеш на това място, викни: „Къде си, Абдуллах, къде си, морско чедо?“ Аз за миг ще се появя. А ти как се казваш?

— И аз се казвам Абдуллах! — отговорил рибарят.

— Ето, ти си сухоземният Абдуллах, а аз — морският Абдуллах! Почакай ме, ей сега ще ти донеса подарък!

И морският Абдуллах се хвърлил в морето. Съжалил рибарят за миг, че го пуснал от мрежата, помислил си: „Откъде да знам дали ще се върне? Ако го бях задържал, щях да го показвам на хората, да събирам плата от всеки, който иска да го види, щях да го водя по къщите на големците!“ И докато се жалел, че го е пуснал, ето че морският Абдуллах се върнал, а ръцете му — пълни с корали, бисери, изумруди, рубини и какви ли не скъпоценности.

— Вземи, братко! — викнал той. — Извинявай, но нямаш кошница, за да ти я напълня! — и когато рибарят взел зарадван скъпоценностите, допълнил: — Всеки ден преди изгрев-слънце идвай на това място!

После се сбогувал и се върнал в морето. Върнал се рибарят радостен в града, вървял, що вървял, стигнал фурната на хлебаря и му казал:

— Братко, излезе ни късметът! Направи ми сметката!

— Няма нужда от сметки! — отговорил хлебарят. — Ако си уловил нещо — давай го, ако ли не — вземи си хляба и харчлъка и си върви, докато ти излезе късметът!

— Братко! — казал рибарят. — Щедростта на Аллаха ми прати късмет в ръцете, много нещо, ти казвам! На, вземи това! — подал му пълна шепа със скъпоценности — това било половината от това, което имал — и рекъл: — Дай ми сега по-дребни пари да ги харча днес, докато продам тези неща!

Хлебарят му дал всичките пари, които му били подръка, и всичкия хляб, който имал на тезгяха. После рибарят натоварил всичкия хляб на главата си и тръгнал към дома. Дал хляба на жена си и децата си, после отишъл на пазара, донесъл месо, зеленчуци и най-различни плодове. Хлебарят изоставил фурната си, останал с Абдуллах през целия ден и изпълнявал поръчките му.

— Братко, ти се измори! — казал рибарят.

— Та това е мой дълг! — възкликнал хлебарят. — Аз съм вече един от слугите ти! Твоята щедрост ме осигури до края на дните ми!

— Но ти бе щедрият, когато ми беше трудно!

Двамата седели цялата вечер на трапеза. Така станали приятели завинаги. Абдуллах разказал на жена си какво му се е случило с морския Абдуллах, а тя се зарадвала и възкликнала:

— Ти пази тайната си, за да не те усетят властниците!

— От всички може да я скрия, но от хлебаря — не! — отговорил той.

Още от вечерта той напълнил кошницата с най-различни плодове, а на сутринта тръгнал към морето при изгрев-слънце, поставил кошницата на брега и викнал:

— Къде си, Абдуллах, къде си, морско чедо?

Морският Абдуллах се появил на мига и рекъл:

— Ето ме, при тебе съм!

И излязъл на брега. Рибарят му подал плодовете, той взел кошницата, изчезнал под водата, а след известно време се показал отново, а кошницата в ръцете му била пълна с най-различни скъпоценни камъни и благородни метали. Натоварил я сухоземният Абдуллах на главата си, а когато стигнал до фурната, хлебарят му викнал:

— Господарю, опекох ти четирийсет питки и ги пратих в дома ти! Сега ти пека друг хляб, от бяло брашно! Като свърша, ще ти го донеса с месо и зеленчуци!

Абдуллах му оставил три шепи със скъпоценности. Прибрал се у дома, подбрал по един камък от всеки вид, отишъл на златарския пазар, спрял пред дюкяна на шейха на пазара и рекъл:

— Купи тези скъпоценности!

— Дай да ги видя! — рекъл шейхът. Когато Абдуллах му ги показал, той запитал: — Нещо друго за продан имаш ли?

— Ами имам вкъщи цяла кошница с такива неща!

Взел шейхът скъпоценностите и викнал на слугите си:

— Хванете го! Това е крадецът, който е откраднал богатствата на царицата, съпругата на султана!

Набили го, завързали го, наскачали хората на златарския пазар и завикали:

— Заловихме крадец!

А Абдуллах дума не промълвил, докато не го изправили пред царя.

— Царю честити! — заговорил шейхът. — Когато задигнаха огърлицата на царицата, ти прати да ни повикат и поиска от нас да хванем престъпника! Ето го пред тебе! Тези скъпоценности ги взехме от ръцете му!

— Покажи на царицата богатствата! — наредил царят на евнуха си. — Запитай я дали това са нещата, които й се бяха изгубили!

Взел ги евнухът, занесъл ги на царицата, а тя се смаяла от красотата им и наредила да кажат на мъжа й:

— Това не са мои неща! Онази огърлица си я намерих, беше се затулила на това и това място. Ала тези камъни са по-хубави от онези в огърлицата ми! Не правете зло на този човек! Ако ги продава, нека султанът ги купи за дъщеря си Умм Сауд, та да ги вградят в нейната огърлица!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че евнухът съобщил на царя думите на царицата. Тогава царят наругал шейха на златарите и неговите хора, а те викнали:

— Ама, царю честити, този човек е беден рибар, откъде у него ще има такива скъпоценности? Усъмнихме се, че ги е откраднал, затуй го запряхме!

— Негодници! — креснал царят. — Как така сте сметнали, че благодеянието на Аллаха към един правоверен е много за него? Защо не го запитахте? Как смеете да го обвинявате за крадец и да го позорите? Махнете се, Аллах да отвърне лицето си от вас!

Те излезли изплашени, а царят се обърнал към Абдуллах:

— Човече, Аллах те е надарил щедро, защото вярваш в него! Но разкажи ми откъде имаш тези скъпоценности? Аз съм цар, а и аз нямам такива!

— Царю честити, у дома имам пълна кошница с такива камъни! — отговорил рибарят. — А цялата работа беше така и така… — и рибарят му разказал за приятеля си, морския Абдуллах. — С него си дадохме дума всеки ден да му пълня кошницата с плодове, пък той ще ми я пълни с такива скъпоценности!

— Човече, това е голям късмет! — възкликнал царят. — Но парите имат нужда от сан! Аз ще направя така, че да имаш власт и осигурено бъдеще! Но може да се случи да ме свалят или да умра — ще дойде някой друг и той ще те погуби от алчност! Затова искам да те оженя за дъщеря си, да те направя мой везир и да ти завещая царството, за да не го пожелава след смъртта ми никой друг! — след това наредил: — Вземете този мъж и го заведете в хамама!

Отвели го слугите, изкъпали го, облекли го в царски дрехи и го върнали при царя, който го назначил за свой везир. Жените на големците облекли жена му и децата му в царски дрехи. Довели ги в царския дом, жена му държала пеленачето в скута си. Въвели и големите й деца при царя, той ги сложил да седнат до него, пък те били девет момчета на брой! А царят си нямал мъжко потомство, имал само една дъщеря, онази Умм Сауд, за която споменахме. Абдуллах се оженил за нея, платил вместо откуп с всичките скъпоценности, които имал. Голяма веселба настъпила.

А на втория ден, след като Абдуллах преспал с царската дъщеря и отнел моминството й, надникнал царят рано сутринта през прозореца и видял зет си да носи на глава кошница, пълна с плодове.

— Какво правиш, зетко? — запитал той. — Къде си тръгнал?

— При моя приятел морския Абдуллах! — отговорил рибарят.

— Че това ранно време за посещение при приятел ли е?

— Боя се да не закъснея, нали той ще си помисли, че съм лъжец и че охолството ме е откъснало от него!

— Добре, иди и Аллах да ти е на помощ! — казал царят.

Минал рибарят през града към морето, срещнал се с морския Абдуллах, дал му плодовете и ги сменил за скъпоценности. Така продължил няколко дни, но когато минавал край фурната на хлебаря, виждал, че все е затворена. На десетия ден помислил: „Странна работа! Къде ли е отишъл хлебарят?“ Тогава запитал съседа му:

— Братко, къде е твоят съсед, хлебарят? Какво му се е случило?

— Той е болен, господарю, не излиза от къщата си! — отговорил му комшията.

Рибарят почукал на вратата, хлебарят се показал на прозорчето и видял своя приятел с пълна кошница скъпоценности. Отворил му вратата. Влязъл Абдуллах, въздъхнал дълбоко, прегърнал го, разплакал се и казал:

— Къде си, приятелю? Всеки ден минавам край фурната и виждам, че е затворена! Попитах съседа ти, той ми каза, че си болен, и затуй дойдох да те видя!

— Аллах да те възнагради за цялото ти добро! — отговорил хлебарят. — Не съм болен, но научих, че царят те е затворил, защото някои хора са те наклеветили! Изплаших се и се скрих!

— В началото така си беше… — признал рибарят, разказал му за станалото и добавил: — Царят ме ожени за дъщеря си и ме направи свой везир!… Вземи това, което е в кошницата, то е твой късмет!

Излязъл от дома му, върнал се в двореца с празна кошница и царят го запитал:

— Зетко, ти не се ли среща с приятеля си, морския Абдуллах?

— Срещнах се, но всичко, което той ми даде, го дарих на приятеля си хлебаря! — отговорил той. — Той ми направи толкова много добрини!

— А кой е този хлебар? — запитал царят.

— Един щедър мъж! Когато бях беден, той направи за мен това и това… — и рибарят разказал за хлебаря Абдуллах.

— Ама и аз се казвам Абдуллах! — възкликнал царят. — А всички твари на Аллаха са братя! Доведи приятеля си хлебаря и аз ще го направя везир от лявата си страна!

И изпратил да го доведат. Когато хлебарят се явил при него, той го дарил с богата дреха, направил го везир от лявата си страна, а сухоземният Абдуллах останал везир от дясната му страна…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абдуллах живял цяла година по този начин, всеки ден вземал кошницата, пълнел я с плодове и я връщал преливаща със скъпоценни камъни и метали! Когато в градината се свършили плодовете, започнал да носи сушено грозде, бадеми, лешници, орехи, сушени смокини и други такива сладости. Морският Абдуллах приемал всичко и му връщал кошницата винаги пълна със скъпоценности. Случило се веднъж да му занесе кошница, пълна с вкусни ядки, и той я върнал както обикновено. Седнал сухоземният Абдуллах на брега, седнал и морският Абдуллах във водата и двамата се разговорили, отворила се приказка за мъртвите пророци.

— Братко! — рекъл морският Абдуллах. — Пророкът е погребан, както всички хора, при вас на сушата! Знаеш ли къде му е гробът?

— Да, знам го! — отговорил сухоземният Абдуллах. — В един град, наричан Тейиба!

— Щастливи сте вие, сухоземните хора, че можете да посещавате гроба на този пророк, защото, който го посети, получава застъпничеството му на онзи свят! — въздъхнал морският Абдуллах. — Ти, братко, посещавал ли си го?

— Не! — отговорил сухоземният Абдуллах. — Доскоро бях беден, нямах с какво да изхранвам челядта си! Забогатях едва когато ти ми даде толкова блага! Но непременно ще го посетя, след като посетя Свещения дом на Аллах в Кааба! Спира ме само привързаността ми към тебе — не мога нито ден, без да те видя!

— Как може обичта ти към мене да бъде по-голяма от желанието да посетиш гроба на Мохамед! Нали той ще се застъпи за тебе, когато се възправиш пред Аллах, за да се спасиш от ада и да влезеш в рая!

— За бога, не! Посещението ми там стои над всичко останало! Но ми се щеше първо да поискам от тебе една година време, за да го посетя!

— Давам ти необходимия срок, за да идеш там и да се поклониш! И когато застанеш пред гроба му, предай му поздрави и от мене! Но първо ела с мене в морето, ще те отведа в моя град, ще ми бъдеш гост, ще ти дам и дар, който да положиш пред гроба на пророка от мое име!

— Ама, братко! — възкликнал сухоземният Абдуллах. — Ти си създаден във водата, тя е твой дом и не може да ти навреди! А ще ти навреди ли, ако излезеш на сушата?

— Да! — отвърнал морският Абдуллах. — Като ме продухат ветровете на сушата, тялото ми ще изсъхне и аз ще умра!

— А пък аз съм създаден да живея на сушата, тя е мой дом! Вляза ли във водата, тя ще нахлуе в гърдите ми и ще издъхна!

— Не бой се! Ще ти дам едно мазило! Щом намажеш тялото си с него, водата няма да ти навреди, пък дори цял живот да останеш в нея!

— Добре, щом е така! Донеси ми това мазило да го опитам!

Морският Абдуллах влязъл в морето, а когато се върнал, донесъл кутийка с някакъв мехлем, подобен на говежда лой, жълт като злато и с приятен мирис.

— Това е мас от дроба на една риба, наречена дандун. Това е най-едрата риба, сътворена от Аллах, и е най-големият ни враг! Главата й е по-голяма и от най-голямото колело, което съществува на сушата. Камила или слон да види — и тях ще налапа на една хапка! Храни се с морски твари! Нали си чувал пословицата, която казва: „Както голямата риба изяжда малката!“

— Страх ме е да не би, като влезем в морето, това чудовище да ме изяде, ако ни срещне!

— Не бой се! Зърне ли те, то ще разбере, че си човешко същество, и ще избяга, защото изяде ли човек — умира! Човешката мас е убийствена за този вид риби! Ние успяваме да съберем мазнината от дроба му само когато някой човек се удави — тогава тялото му се разлага, дандунът го изяжда, като го мисли за някакво морско животно, и умира. Тогава вземаме маста от дроба му, мажем телата си и бродим из морето! Където има човешко същество, дори да са се събрали сто, двеста, даже хиляда дандуна, чуят ли гласа на сухоземен човек — мрат начаса!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абдуллах се съблякъл, изровил дупка на брега, заровил дрехите си в нея, намазал тялото си от главата до петите с това мазило, влязъл във водата, гмурнал се и отворил очи. Водата нищо не му направила. Завъртял се насам-натам, изплувал отгоре, гмурнал се в дълбините — морската вода стояла на разстояние от него, сякаш бил в шатра.

— Как се чувстваш, братко? — запитал го морският Абдуллах.

— Чувствам се превъзходно, братко! — отговорил сухоземният Абдуллах. — Точно както ми каза — водата не ми пречи да дишам!

— Следвай ме! — казал приятелят му.

Той го последвал. Плували напред, отляво и отдясно сякаш били между планини от вода. Сухоземният Абдуллах разглеждал морските риби, едни били големи, други — малки, една приличала на бивол, друга — на крава, трета — на куче, четвърта — на човешко същество! Но винаги когато се приближавал към някоя, тя бягала от него.

— Братко! — запитал той. — Защо става така, че когато тръгна към някоя риба, тя бяга от мене?

— Защото се боят — всички твари, създадени от Аллах, се боят от човека! — отговорил морският Абдуллах.

Така сухоземният Абдуллах се възхищавал на морските чудеса, докато стигнали висока планина. Заплували покрай нея и изведнъж дочул страшен рев. Обърнал се и видял нещо черно, надвесило се над двамата, много по-голямо от камила.

— Това е дандун! — викнал морският Абдуллах. — Той иска да ме изяде! Викни насреща му, преди да ме е стигнал!

Викнал високо сухоземният Абдуллах, животното изведнъж паднало мъртво и рибарят възкликнал:

— Милостив е Аллах! Нито с меч го ударих, нито с нож! Колко е голямо това същество, а не понесе вика ми — ето че умря!

Стигнали до един град. В него живеели само жени и нито един мъж.

— Що за град е това, какви са тези жени? — запитал рибарят.

— Това е Женският град! — отговорил морският Абдуллах.

— А как тези жени ще раждат, когато при тях няма мъже?

— Морският цар ги е заточил тук — те не забременяват и не раждат! Когато се разгневи на някое от морските момичета, царят го заточава тук и то не може да излезе! Излезе ли — всяка морска твар може да го изяде! Но в другите градове има и мъже, и жени!

— А има ли в морето султан?

— Да, в морето има султан!

— Ех, братко, какви чудеса видях в това море!

— Че какво толкова си видял? И не си ли чувал пословицата: „Чудесата в морето са повече от чудесата на сушата“?

Сухоземният Абдуллах се загледал в момичетата и видял, че лицата им са като месечини, косите им — истински женски коси, но ръцете и нозете им са скрити в тялото и имат подобни на рибешки опашки. После заплували към друг град, който бил пълен с мъжки и женски човекоподобни твари, но и те имали опашки. В града нямало дюкяни да се купува и продава, всички обитатели били голи до последно, всичките им срамни части били открити.

— Братко, ама аз виждам, че тук всички са си голи-голенички! — възкликнал сухоземният Абдуллах.

— Морските хора нямат платове! — отвърнал морският Абдуллах.

— А какво правят, като се оженят, братко?

— Те не се женят! Когато някой хареса някоя и тя него, двамата си свършват работата, без да се женят!

— Но това е срамота! Как така не се годяват, не плащат откуп, не правят сватба, не се женят по закон?

— Ние не сме едно племе! Между нас има мюсюлмани еднобожници, има християни, евреи и други! Женят се само мюсюлманите!

— При вас няма търговия! Какво се дава за откуп за жените, дарявате ли им драгоценни камъни и метали?

— Драгоценностите са просто камъни — те при нас нищо не струват! Който иска да се ожени, плаща като откуп нещо, което си струва — да улови някои видове риби, хиляда, две хиляди или повече — както се договорят с бащата на съпругата! Щом донесе договореното, близките на двамата млади се събират, изяждат на пир донесеното, сетне въвеждат младоженеца при съпругата му. После той лови риба, за да я изхрани, пък ако се разболее — тя лови да го храни!

— А какво се прави, ако някой прелюбодейства?

— Ако такова нещо се случи, жената се заточава в Женския град! Ако е забременяла от прелюбодейството, оставят я да роди. Ако е момиче, то остава с нея и го наричат Прелюбодейка, дъщеря на Прелюбодейката, и си остава момиче до смъртта си. Ако е момче, донасят го при царя на морето и той го убива!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абдуллах сухоземният се дивял на всичко, което виждал. После приятелят му го отвел в друг град, после — в друг и така — в осем града подред. Той забелязал, че хората от един град не си приличат с хората от друг.

— Братко, а има ли още градове? — запитал той.

— Че колко градове и морски чудеса си видял ти! — възкликнал морският Абдуллах. — Ако за хиляда години ти показвам по хиляда града на ден, ще видиш във всеки град по хиляда чудеса и пак не бих ти показал и частица от чудесата на морето! Аз само ти показвам малко от домовете и земите ни!

— Ами щом е така, стига ми и това, което съм видял! Но ми втръсна да ям само риба! От четирийсет дни се разхождам с тебе, а ти от сутрин до вечер ме храниш само със сурова риба — нито нещо печено, нито нещо готвено!

— А какво е това готвено или печено? — запитал морският Абдуллах.

— Ние печем рибата на огън! — рекъл сухоземният Абдуллах. — Готвим я на огън, приготвяме я по различни начини!

— Че откъде при нас огън! Откъде ще знаем какво е това печено, готвено и тъй нататък?

— Ние я пържим със зехтин или сусамено олио!

— Откъде при нас зехтин или сусамено олио?

— Прав си… Но, братко, ти още не си ми показал твоя град!

— Моят град остана далече… Той е близо до сушата, откъдето тръгнахме. Нарочно го подминахме, за да ти покажа другите градове!

— Е, стига ми, което видях! Искам да ми покажеш твоя град!

— Добре! — съгласил се морският Абдуллах, върнал се назад, след дълго плуване стигнали града му и той рекъл: — Това е градът ми!

Сторило се на рибаря, че градът е по-малък от онези, които бил разгледал. Двамата тръгнали из него, докато стигнали една пещера.

— Това е моят дом! — обявил морският Абдуллах. — Всички домове са пещери в планината. Всички морски градове са такива! Всеки, който пожелае да си построи дом, отива при царя и му казва: „Искам да си построя дом!“ Царят изпраща стадо риби, наречени накари. Те имат човки, които трошат скалите. Отиват до скалата, която си е избирал стопанинът, и му издълбават дом. Той им дава риба и ги храни, докато завършат пещерата! При всички морски същества е така — те не си помагат един на друг, а работят един на друг срещу риба! — после го поканил да влезе и викнал: — Дъще!

Показала се дъщеря му, която имала лице като месечина, дълга коса, черен поглед, тежки гърди и тънка снага, била съвсем гола и с рибешка опашка.

— Татко, какъв е този безопашат, когото си довел? — запитала тя.

— Дъще, това е сухоземният ми приятел, който ти носеше плодове от сушата! — отговорил той. — Ела, поздрави го! — тя пристъпила и го поздравила с прекрасен език и чист глас. — Сега донеси нещо за ядене на госта ни, чието посещение е благо за нас! — разпоредил се бащата. Тя донесла две големи риби, големи колкото шилета. — Яж! — казал Абдуллах на рибаря.

Сухоземният Абдуллах започнал да яде насила не защото не му се ядяло, но защото му било втръснало да яде само риба. След малко влязла и жената на стопанина — била хубавица, с две деца на ръце, всяко държало по една скумрия и я гризяло, както се гризе краставица. Щом видяла гостенина до мъжа си, тя също запитала:

— Какво е това безопашато същество до тебе?

Двете деца, сестра им и майката заопипвали хълбоците на сухоземния Абдуллах и възкликвали:

— Ама той наистина няма опашка! И започнали да му се надсмиват…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че сухоземният Абдуллах възкликнал:

— Ама, братко, ти за това ли ме доведе тук — да ме правиш на смях пред жена си и децата си!

— Извинявай, братко! — казал морският Абдуллах. — Просто хора без опашки при нас няма! Ако някой се роди без опашка, султанът го взема при себе си, за да го разсмива! Ти не им се сърди, братко, жена и деца нали са — толкова им е умът! — и викнал на челядта си: — Я млъкнете!

Те притихнали. Но докато разговаряли така, дошли десет едри, силни и мощни мъже и рекли:

— Ей, Абдуллах, царят научи, че при тебе гостува един от безопашатите сухоземни!

— Така е! — отговорил той. — Той ми е приятел и гост! Скоро ще го върна на сушата!

— Царят нареди да не се връщаме в двореца без него! — рекли те. — Ако искаш, доведи го при царя, за да му кажеш лично това, което ни каза!

— Братко! — казал морският Абдуллах. — Не може да скършим хатъра на царя! Не се бой, ако трябва, ще се боря до смърт, за да те пусне! Дано така е пожелал Аллах! Няма що да сторим — видели са те, царят е разбрал, че си от земните хора! Като разбере, че си невинен, ще те върне на сушата!

Двамата отишли при царя. Щом ги видял, той се разсмял и възкликнал:

— Добре дошъл, безопашати!

И всички, които били около него, се разсмели и възкликнали:

— Ама наистина, за бога, той е без опашка!

Пристъпил напред морският Абдуллах, поклонил се на царя, разказал му за всичко и рекъл:

— Това е същество от сухоземните хора. Той ми е приятел! Не му се нрави да живее между нас, защото обича да яде рибата печена или готвена! Моля те, разреши ми да го върна на сушата!

— Щом не му се нрави да живее между нас — казал царят, — разрешавам ти да го отведеш на сушата, но преди това трябва да ми погостува! — и наредил: — Сложете трапеза за госта!

Донесли риба от най-различни видове и цветове и рибарят ял, подчинявайки се на царската заповед. После царят рекъл:

— Пожелай си нещо от мене!

— Желая да ми дадеш някои скъпоценности! — рекъл рибарят.

— Отведете го в къщата със скъпоценностите и му дайте най-отбраното, от което има нужда! — наредил царят.

Отвел го приятелят му в къщата със скъпоценностите и му отбрал толкова, колкото двамата можели да носят. После се върнал в дома си, извадил една кесия и му я подал:

— Вземи този дар и го отнеси при гроба на пророка!

Взел рибарят кесията, без да знае какво има в нея, и тръгнал към сушата. По пътя видял някаква веселба, разтегнати трапези с риба по тях, хората пеели, ядели, пиели и се радвали.

— Каква радост е споходила тези хора? — запитал рибарят. — Да не би да имат сватба?

— Не, не е сватба, а някой от тях е умрял! — отговорил морският Абдуллах.

— Да не би, когато някой от вас умре, вие да се радвате, пиете и ядете? — възкликнал сухоземният Абдуллах.

— Разбира се! А вие, сухоземните, какво правите?

— Щом умре някой, ние тъжим по него, плачем, жените дерат лицата си, скубят косите си и разкъсват дрехите си от тъга!

Морският Абдуллах се втрещил в лицето му и възкликнал:

— Върни ми дара!

Рибарят му подал кесията. Онзи го изтеглил на сушата и рекъл:

— Край на нашата дружба! От този ден нито ти ще ме видиш мене, нито аз — тебе!

— Ама защо приказваш така? — възкликнал рибарят.

— Нали вие, сухоземните хора, вярвате в Аллаха?

— Разбира се, че вярваме в Аллах!

— Как може да не се радвате, когато Аллах прибира своя дар, ами плачете за него! Как тогава може да ти дам дара за пророка Мохамед? Когато ви се роди дете, вие му се радвате, защото знаете, че Аллах му е дал в дар душа! А защо страдате и ви е тежко, когато той просто си вземе обратно този дар? Е, ние нямаме нужда от дружбата с вас!

Оставил го и се върнал в морето. Абдуллах се облякъл, взел скъпоценностите и отишъл при царя, който го срещнал с голямо нетърпение, зарадвал му се и възкликнал:

— Какво става с тебе, зетко? Защо те нямаше толкова време?

Абдуллах му разказал какво му се било случило — какво бил видял и преживял и какво му бил казал накрая морският Абдуллах.

Минало време. Абдуллах все излизал на морския бряг, викал приятеля си, но той не идвал и не се отзовавал. Накрая рибарят престанал да вика. Царят, зетят му и народът им заживели щастливо и трудолюбиво, докато и при тях не дошъл онзи, който сладостите прекъсва и близък от близък откъсва. Всички измрели… Хвала на Вечно живия, който е безсмъртен, нему принадлежат царства и поданици, той може всичко и поклонът пред него е благо и упование…

Приказка за онова, което се случило между Харун ар-Рашид и момъка от Оман

Разправят също, че една нощ халиф Харун ар-Рашид много се изпотил. Извикал везира Джаафар и му рекъл:

— Джаафар, тази вечер не мога да заспя! Как да се успокоя малко?

— О, емир на правоверните! — поклонил се Джаафар. — Мъдрите са казали: „Погледът към огледалото, къпането в хамама и слушането на песни премахват тъгата и черните мисли!“

— Всичко това съм го направил, но не ми минава! Кълна се в праведните си деди, че ако не измислиш нещо да ми мине, ще ти отсека главата! Какво друго ще ме посъветваш?

— Да вземем лодката, ще се разходим с нея по река Тигър, ще слезем по течението, пък дано видим нещо невиждано или чуем нещо нечувано! Казват, че тъгата се премахва с три неща: Да видиш нещо, което не си виждал, да чуеш нещо, което не си чувал, и да стъпиш на земя, където не си стъпвал!

Надигнал се Харун ар-Рашид. Заедно с него тръгнали Джаафар, брат му Фадл и нахлебникът Исхак. Преоблекли се като търговци и тръгнали към Тигър…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че всички се качили на лодката, обшита със златен варак, спуснали се по реката и стигнали до мястото, което си били набелязали. Там те чули гласа на неволница, която пеела и си пригласяла с уд:

Чувствам вече, че лекът ми пристига —

славей в храсти сладък гласец издига!

                Щом мъдрецът по сладости нехае,

                той живота, истинския, не знае!

О, елен мой, търсещ вечно, вземи ме,

не със мъдрост, а с ласки разбий ме!

                Нежна роза на бузата ухае,

                цвят от нар на устните ми сияе!

Място страстно те очаква — отвий го,

с огън ласки като с пясък покрий го!

                Мъж самотен, мъж от огън ме чака,

                няма срам, и прошка няма във мрака!

— Джаафар, по-хубав глас не съм чувал! — възкликнал халифът.

— Владетелю! — рекъл Джаафар. — Онова, което докосна слуха ти, наистина е най-прекрасният глас, който съм слушал! Но слушането иззад стената е половин слушане! Какво ли се крие зад нея?

— Я да отидем като неканени гости в този дом! — предложил халифът. — Може пък да зърнем и певицата!

Слезли те от лодката, помолили за разрешение да влязат в къщата. Пред тях се появил момък с хубав лик и рекъл:

— Добре сте дошли, гости!

Влезли те, момъкът вървял пред тях. Оказали се в дом на четири ката, таванът на салона бил позлатен, стените му — облицовани с лазурит, в единия ъгъл имало красива завеса, пред която седели неволници.

— Господарю, не знам кой от вас стои най-високо по сан и кой по-ниско! — обърнал се стопанинът към Джаафар. — В името на Аллаха, нека най-високопоставеният седне тук по средата, пък другите да се подредят според сана си!

Всички насядали, Масрур останал прав да прислужва. Стопанинът наредил на неволниците да донесат ядене. Четири девойки с тънък кръст сложили трапеза, а на нея — всичко, което ходи, лети и плува: пъдпъдъци, яребици, пилета, агнета, гълъби и всякакви риби. Донесли и плодове. Яли, колкото могли, измили ръцете си и момъкът рекъл:

— Господа, ако ви трябва нещо — кажете! За нас ще е чест да го изпълним!

— Добре! — отговорил Джаафар. — Дойдохме в къщата ти само заради гласа, който чухме зад стената! Закопняхме да го чуем и да видим собственика му! Ако трябва с нещо да ни направиш удоволствие, то именно с това ще ни покажеш уважение!

— Добре, ще изпълня молбата ви! — казал момъкът, обърнал се към една смугла неволница и й наредил: — Доведи господарката си!

Отишла неволницата, донесла едно кресло, оставила го, излязла отново и въвела неволница, хубава като месечина при пълнолуние…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че новодошлата седнала в креслото, черната робиня й подала атлазена торба, тя измъкнала от него уд с вградени якути и рубини, обкован със златни пластини. Дръпнала струните му и те зазвучали като глас на лира, а самата девойка запяла:

Щом обичаш — тогава и времето бързо забравяш!

Вдигай, приятелю, чашата! Пий до забрава!

   Ти обърка сърцето ми женско със своята обич —

   нека радост да смъкне от него жестоки окови!

Нека вятър я щедро във моята чаша излива!

Ти си виждал, нали, как луната звездите покрива?

   Колко нощи си шепнех самичка в тъма със луната,

   как рисуваше образа чуден на Тигър водата!

Но към залеза тя, зачервена, насочи се вече —

сякаш меч позлатен на водите вълните посече!

Девойката свършила песента си и горчиво заплакала.

— Песента на тази неволница показва, че тя е останала самотна! — възкликнал Харун ар-Рашид.

— Така е — отвърнал стопанинът на къщата. — Наскоро тя изгуби баща и майка!

— Този плач не е по загубени баща и майка! — възразил халифът. — Това е жалба по загубен любим! — и развълнуван от песента й, се обърнал към Исхак: — За бога, друга като нея не съм виждал през живота си!

— Господарю! — казал Исхак. — И аз съм възхитен от нея!

По това време халифът разглеждал стопанина на къщата и забелязал по лицето му бледност. Обърнал се към него и го заговорил:

— Момко! Знаеш ли кои сме ние?

— Не ви познавам, но съм на ваше разположение! — отзовал се той.

— Искаш ли да ти назова всеки от нас по име? — запитал Джаафар.

— Да, моля ви! — отвърнал момъкът.

— Това е емирът на правоверните! — казал Джаафар, а после изброил имената и на останалите.

— Сега искам да ми кажеш — рекъл Харун ар-Рашид — защо е толкова бледно лицето ти! Това придобито ли е, или си такъв по рождение?

— О, емир на правоверните! — казал момъкът. — Странен е моят разказ — ако с перо се опише, ще бъде урок за онзи, който умее да се учи!

— Разкажи го, пък може лекът за теб да дойде от моята ръка! — рекъл Харун ар-Рашид.

— О, емир на правоверните! — възкликнал момъкът. — Отвори тогава ушите си и дано ми подадеш ръката си!

— Давай и разказвай! Жадувам да го чуя! — рекъл халифът…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Знай, о, емир на правоверните, че аз съм морски търговец! Коренът ми е от град Оман! Баща ми също бе търговец и имаше много пари. Имаше три кораба. Вземаше от тях наем по трийсет хиляди динара на година. Бе уважаван мъж! Той ме научи да пиша и на всичко друго, от което се нуждае човек! Преди да го навести смъртта, той ме извика и ми даде съвети. После всевишният Аллах го прибра в лоното си! Но баща ми имаше съдружници, които въртяха парите му и пътуваха из моретата. Случи се веднъж, когато седях с няколко търговци в дома си, да влезе един от слугите ми и да ми рече:

— Господарю, при вратата има един човек, който много настоява да те види! Да го пусна ли?

Разреших му. Влезе човекът, който носеше някакъв вързоп на главата си. Разгъна го пред мен — в него имаше плодове, които не бяха според сезона, сол и други редки неща, каквито в нашата страна няма. Благодарих му, дадох му сто динара и той си отиде доволен и честит. Разделих донесеното между всички, които се бяха събрали. Запитах търговците откъде ще е дошло всичко това, и те отговориха:

— Само от Басра ще да е!

Всички започнаха да хвалят Басра, да описват прелестите й, но после се прехвърлиха на Багдад и решиха, че няма по-хубав град от него, заописваха добрите нрави на жителите му, свежия му въздух и красивата му уредба. Душата ми закопня да го видя. Речено-сторено! Продадох всички къщи, ниви и имоти, взех само от корабите сто хиляди динара, продадох и всички робини и наложници. Събрах всички пари — станаха хиляда хиляди динара без скъпоценностите и драгоценните метали. Наех кораб, натоварих на него всичките си пари и вещи и след няколко дни и нощи бях вече в Басра. Постоях там известно време, после наех друг кораб и след броени дни и нощи стигнах в Багдад. Отидох там и си наех дом. Пренесох всичко, що имах, в този дом и там живях известно време.

Веднъж излязох да се поразходя с малко пари в джоба. Бе петък и отидох в джамията Ал Мансур. Свършихме молитвата, излязох и видях висока красива къща с големи прозорци, която гледаше към реката. Видях отпред да седи шейх с хубави дрехи, с отпусната брада, разделяща се върху гърдите му на две като отливка от сребро. Около шейха стояха четири неволници и петима стражи.

— Как се казва този шейх? — запитах един минувач.

Разправят, царю честити, че момъкът заразказвал:

* * *

— Това е Тахир бен Аля! — отговори той. — Човек благороден и щедър! Който му влезе на гости, само яде, пие и се наслаждава на красоти!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ЧЕТИРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на момъка от Оман:

* * *

Пристъпих към стареца, приветствах го и рекох:

— Господине, нужда ме води при тебе! Искам да бъда твой гост тази вечер!

— С любов и уважение! — рече той и добави: — Аз, синко, имам много наложници! Една нощ с една от тях струва десет динара, с друга — повече! Избери с каква искаш да прекараш нощта!

— Избирам онази, която струва десет динара!

Дадох му предплата триста динара за цял месец. Той ме предаде на слугата, който ме отведе до една стая и почука. От там излезе неволница и той й рече:

— Вземи си госта!

Тя ме посрещна с желание, бе засмяна и благоразположена. Бе като месечина при пълнолуние, а две други неволници като звезди се грижеха за нея. Покани ме да седна, сама седна до мене, даде знак на неволниците, те разпънаха богата трапеза. Когато се нахранихме, донесоха трапеза с вино, благовония, сладки и плодове. После прекарахме приятна сладка нощ…

Живях с нея цял месец. Когато платените дни свършиха, влязох при шейха и му казах:

— Господине, искам онази, която струва двайсет динара на нощ!

Отмерих му шестстотин динара за цял месец предплата. Той извика слугата и му нареди:

— Заведи господина!

Докато се усетя, вече стоях пред вратата на друга стая. Слугата почука, излезе друга неволница и той й каза:

— Вземи си госта!

Тя ме посрещна изключително добре, около нея шетаха четири неволници. Нареди им да ни донесат храна, те донесоха богата трапеза, а щом свършихме с яденето и масата бе вдигната, тя взе уда и запя:

На мускус лъха днес земята вавилонска

и аз зова очаквам, макар той грях да носи!

   В позора се заклевам, изгубвам сан, достойнство,

   че обичта безкрайна е с по-висока стойност!

Във нея всеки влюбен намира страст голяма,

тя пее, но накрая от нея полза няма!

Прекарах при нея цял месец, после се върнах при шейха и му казах:

— Искам онази, която струва четирийсет динара!

Претеглих му хиляда и двеста динара предплата за месец. Останах и през този месец, който мина като ден, наслаждавайки се на нежно тяло и сладка приказка. После, след като вече бяхме вечеряли, отидох при шейха. Чух наблизо шум от гръмки гласове и запитах:

— Какво става?

— Тази нощ показваме най-именитата! — отговори ми той. — Всички хора един през друг само й се любуват! Ако искаш, качи се на покрива и ще я видиш оттам!

Качих се на покрива и видях красива завеса, а зад нея — голямо пространство, покрито с черга, върху чергата — прекрасна постеля. На нея седеше момиче, което би замаяло всеки, който го види. До нея седеше момък, който притегляше шията й и я целуваше. Щом я видях, о, емир на правоверните, бях заслепен от прекрасния й лик. Слязох долу и запитах неволницата, която бе прекарала последните дни с мене:

— Кажи ми коя е тази?

— Слушай, Абул Хасан! — каза тя като се усмихна лукаво. — Ти да не си я пожелал?

— За бога, така е! — признах си аз. — Тя обсеби ума и сърцето ми!

— Това е дъщерята на Тахир бен Аля! — каза тя. — Тя е наша господарка и всички сме й неволници! Но знаеш ли, Абул Хасан, колко струва една нощ и един ден с нея?

— Не!

— Петстотин динара! Тя е мъка за сърцето на царе!

— За бога, ако трябва, всичките си пари ще дам за тази неволница! — възкликнах.

Цялата нощ прекарах в безполезни страсти. Щом се съмна, отидох в хамама, облякох най-хубави царски дрехи, отидох при бащата на девойката и му казах:

— Господине, искам онази, която струва петстотин динара за вечер!

Претеглих му петнайсет хиляди динара предплата за месец. Той ги взе и нареди на слугата:

— Заведи го при господарката!

Робът ме заведе в дом, по-хубав от който не бях виждал. Когато влязох, девойката седеше. От пръв поглед умът ми се заслепи от хубостта й, тя бе тъй прелестна, стройна и кръшна, сякаш за нея поетът бе написал:

Тя рече: „Да!“-и в мене загоря страстта

и блесна път сияещ в крилото на нощта…

   "Дали дошъл си само със мен да поприказваш,

   или решил си твърдо из мене да пошаваш?"

Погали с длан лицето, изпусна стон въздишка,

то беше стон на жалещ, тъгуващ, страстно искащ,

   в устата бели зъби подсилват прелест чудна…

   Аз втурнах се към нея с наточен зъб безумно!

О, вярващи! Щом този зъб страшен се наточи,

не го възпира нищо, направо се насочва,

   разкъсва тънки дрехи, открива нежна плът,

   през всякакви прегради сам си пробива път,

и копчета политат, и огърлици падат!…

„Ела!“ — „Аз идвам, мила, от призива ти грабнат!“

   Гърдите й придърпвам и нежно ги лаская,

   бедрата й надигам — и пак не стигам края!

Повтарям и потретвам… Простенва тя: „Това е!“

Поемам дъх, отдъхвам, шептя без глас: „Така е!“…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на момъка от Оман:

* * *

Или както е казал още един поет:

Тя зъл езичник бързо ще застави

да я направи бог — и идолите си да изостави!

        Ако се гмурне в морските води солени

        от сладостта й те ще станат сладки и безвредни!

От запад мерне ли се пред отшелник —

към запад ще се моли той през празник-делник!

А колко хубаво е рекъл един друг:

Щом хвърлих поглед — и загубих свян,

        потънал на чертите в красотата!

Обикнах я — и днес за моя грях

        единствено у нея е вината!

Поздравих я, а тя ми отговори:

— Добре си дошъл!

Хвана ме за ръка, сложи ме да седна до нея, аз глупаво се разплаках избликналата страст и произнесох следния куплет:

Обичам нощите и радвам се на тях —

           съдба незрима в тях ме топли с ласки,

а мразя дните — в ярка светлина

           показват те, че всичко е осъдено на залез…

Тя започна нежно да ме ласкае, аз тънех в морето на сладостта и се боях, че след тази бликнала страст скоро ще настъпи и болката от раздялата. Тогава произнесох следния куплет:

Щом я срещнах — от този миг зърнах раздялата…

                Като кръв от драконова шия прерязана

сълзи тешаха… Аз ги избърсах о тялото

                нежно — и капчици кръв го полазиха…

Тя нареди да донесат за ядене. Сложиха пред нас трапеза с ястия, плодове, сладки, благовония и вино, достойно за царе. Ядохме, вдигнахме чашите, обливаха ни аромати, каквито само царете душат. Една неволница донесе торба от коприна ибришим, тя извади от нея уд, положи го на скута си, придърпа струните и изпя този куплет:

Пий вино само ако е налято от сърничка —

           да шепне нежно, та да отговаряш!

Че виното горчиво е за всеки пиещ,

           ако от нежна буза цвят не го попари…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на момъка от Оман:

* * *

След тази песен, о, емир на правоверните, реших и останах при нея. Стоях, докато ми се свършиха парите. Седях си веднъж и ми дойде на ум, че все пак ще се разделим. Тогава сълзите потекоха като река по бузите ми.

— Защо плачеш? — запита тя.

— Господарке! — отговорих. — Откакто съм при тебе, баща ти ми взема по петстотин динара на вечер. Нямам вече никакви пари. Прав е бил поетът, като е казал:

Без пари в родина си в чужбина,

а с парите и в чужбина си в родина!

— Слушай, Абул Хасан! — рече ми тя. — Баща ми има навик — дойде ли тук търговец и остане в края на краищата без пари, той му дава подслон за три дни, а после го изгонва и той никога повече не се връща! Ти скрий тайната си! Аз ще скроя такава хитрост, че да сме заедно, докато е пожелал Аллах! Ти пося в сърцето ми велика обич! Всички пари на баща ми са ми подръка, той дори не знае колко са! Всеки ден ще ти давам кесия с петстотин динара, ти ще я даваш на баща ми и ще му казваш: „Ще ти давам парите само ден за ден!“ Онова, което му платиш, той ще го дава на мене, а пък аз пак ще го давам на тебе!

Така живях при нея цяла година. Но се случи веднъж тя болезнено да плесне една от неволниците си за нещо, а слугинята й викна:

— И твоето сърце ще те заболи така, както ти поболя моето!

Отишла при баща й и му разказала как го залъгваме. Тахир бен Аля скочил начаса. Влезе при нас. Аз бях с дъщеря му.

— Ей, ти! — викна ми той.

— На твоите услуги! — отговорих.

— Аз имам навик! — каза той. — Дойде ли при нас някой и се случи тъй, че да остане без пари, давам му подслон за три дни! А ти цяла година ядеш тук, пиеш и правиш каквото ти е най-сладко! — обърна се към слугите си и им кресна: — Съблечете го!

Те ме съблякоха, после ме облякоха в просяшки дрехи, които и пет пари не струват. Подаде ми още десет дирхама и ми каза:

— Излез! Няма да те бия, няма да те ругая! Но останеш ли в този град, кръвта ти ще изтече!

Излязох си, о, емир на правоверните, въпреки желанието си. Сърцето ми се изпълни с мъка, помислих си: „Как можах да дойда иззад морето с хиляда хиляди, а всичко да отиде в дома на този проклет шейх и да изляза от къщата му като последен голтак!“

Видях кораб, който тръгваше за Басра. Качих се на него — и пътувах назаем с добротата на капитана. Стигнахме Басра, влязох в пазара. Бях много гладен. Зърна ме някакъв бакалин. Дойде при мен и ме прегърна — оказа се бащин и мой приятел от миналото. Запита ме как съм, аз му разказах всичко и той възкликна:

— За бога, това хич не са умни работи! Но всичко си остава за твоя сметка! Как мислиш, какво ще работиш?

— Не знам какво да правя! — отговорих аз.

— Искаш ли да останеш при мен — ще записваш какво харча и какво вземам? Ще ти давам по два дирхама на ден, а отгоре — яденето и пиенето!

Съгласих се. Останах при него цяла година. Насъбрах стотина динара. Наех си стая край брега на морето — дано дойде от там кораб със стока, да взема това-онова със събраните динари и да го отнеса в Багдад! Случи се веднъж — пристигна голям кораб. Събраха се около него всички търговци да купуват стока. Двама души слязоха от кораба, сложиха им две кресла и те седнаха. Търговците се струпаха около тях да купуват. Те пък наредиха на слугите:

— Донесете килима!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на момъка от Оман:

* * *

Донесоха, о, емир на правоверните, един килим. Единият извади торба, изсипа я върху килима, а в нея — всякакви скъпоценности. После другият заговори на търговците:

— Днес ще продаваме само това, защото съм изморен!

Търговците започнаха да наддават цената, тя стигна четиристотин динара. Стопанинът на торбата, с когото се познавах още от Оман, ме запита:

— Ти защо не наддаваш като търговците? Засрамих се, очите ми се насълзиха и казах:

— За бога, господине, но са ми останали само сто динара!

Стана му неудобно от хала ми и той каза на търговците:

— Бъдете ми свидетели, че съм продал всички скъпоценни камъни и благородни метали на този човек за сто динара! Знам, че струват много хиляди, но това е мой дар за него!

Той ми даде торбата с всички богатства, килима и още пари за харчлък. Благодарих му за щедростта. Взех всичко и отидох на златарския пазар да завъртя там алъш-вериш.

Между всичките скъпоценности имаше някакъв диск талисман, майсторска работа. Той тежеше около половин ратл. Бе много тъмночервен, а от двете страни по кенара имаше редове като пълзящи мравки от непознато писмо. Не знаех каква полза можех да имам от него.

Така продавах, купувах — та цяла година! Накрая взех този диск и си помислих: „Това нещо стои при мен от толкова време — нито знам какво е, нито за какво служи!“ Дадох го на далялин. Той го взе, повъртя се с него из пазара, после се върна и каза:

— Никой търговец не дава за него повече от десет дирхама!

— Не го продавам за толкова! — викнах.

Той го хвърли отпреде ми и си отиде. Ядосах се и захвърлих диска в един ъгъл. Но ето че веднъж дойде при мене някакъв мъж, поздрави ме и рече:

— С твое позволение може ли да поразгледам стоката ти?

— Разбира се! — отговорих.

Човекът разрови стоката ми, избра си именно този диск и рече:

— Хвала на Аллаха! Господине, продаваш ли ми това?

— Разбира се! — отговорих аз.

— И колко струва?

— А ти колко даваш?

— Двайсет динара!

Помислих, че ми се подиграва, и викнах:

— Махай се и си върви по пътя!

— Петдесет динара! — викна той, а когато не отговорих, продължи: — Хиляда динара! — и понеже продължавах да мълча, той запита: — Защо не ми отговаряш?

— Върви си по пътя! — повторих гневно.

А той вдигаше хиляда след хиляда, накрая викна:

— Ще ми го продадеш ли за двайсет хиляди динара?

Пак помислих, че се подиграва. А наоколо се бяха събрали хора и всеки ме убеждаваше:

— Продай му го! Пък ако не го вземе, ще го хванем, ще го набием и ще го изгоним от града!

— Ти купуваш ли, или се подиграваш? — креснах аз.

— Трийсет хиляди динара! — възкликна той. — Вземи ги и ми се подпиши, че си ми го продал!

— Бъдете ми свидетели! — обърнах се аз към събралите се. — Давам му го, но при условие да ми каже каква полза има от това нещо и за какво служи то!

— Ти ми подпиши, че го продаваш, пък тогава ще ти кажа каква е ползата от него и за какво служи! — каза човекът.

— Продавам го!

— Аллах ми е свидетел, че е истина, което ще ти кажа! — възкликна той, извади злато, плати ми, сложи диска в джоба си и каза: — Доволен ли си?

— Да! — отговорих.

— Свидетели сте ми — обърна се той към хората наоколо, — че той си взе трийсетте хиляди динара! — после се обърна към мене и продължи: — Нещастнико, ако бе продължил, щях да викна и до сто хиляди, че дори до хиляда хиляди динара!

При тези думи кръвта избяга от лицето ми и аз побледнях така, както съм останал досега, а после запитах:

— А защо? Каква е ползата от този диск?

— И той заразказва:

* * *

Знай, че царят на Индия има дъщеря — няма по-хубава девойка от нея! Страдаше тя от ужасно главоболие. Събра царят всички писари, мъдреци и жреци, но не можаха да я излекуват. И аз бях там и казах на царя:

— Царю, познавам един човек от Вавилон на име Саадуллах! Няма друг на земята, който да познава тези болести по-добре от него. Ако си съгласен да ме пратиш при него — направи го!

— Иди! — разпореди се царят.

— Дай ми парче ахат! — помолих го аз.

Донесоха голямо парче ахат, сто хиляди динара и дарове. Отпътувах за страната Вавилон. Намерих шейха, обясних му каква е работата, дадох му и стоте хиляди динара заедно с дара. Той взе парчето ахат, доведе каменоделец и изсякоха от него този диск. Шейхът чака седем месеца предсказанията на звездите, подбра най-благоприятното време и издълба надпис с тези заклинания. После занесох диска на царя. Поставиха го до главата на дъщеря му и тя се излекува начаса — а бе завързана преди това с четири вериги, всяка вечер до нея лягаше една неволница, която на сутринта намираха заклана. Този талисман я излекува. Зарадва се царят, дари ме богато. После постави талисмана в огърлицата й. Но се случи веднъж — тя се качила на кораб да се поразходи из морето. Една от неволниците протегнала ръка към нея да я погали, огърлицата се скъсала и паднала в морето. От този миг нещастието се върна при царската дъщеря, а царят потъна в дълбока тъга. Той ми даде много пари и ми каза да ида при този шейх, за да направи друг талисман вместо онзи. Отидох във Вавилон и открих, че онзи шейх е умрял. Върнах се при царя и му съобщих. Тогава той ме изпрати заедно с още десет души по всички страни на света — дано да открием талисмана, за да я излекуваме. И ето че Аллах ме доведе при тебе…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕД ДЕВЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на момъка от Оман:

* * *

Така, о, емир на правоверните, човекът си взе талисмана и си замина. Ето оттогава лицето ми побледня. Върнах се в Багдад и заживях в същия дом както преди. Когато се съмна, се облякох богато и отидох в дома на Тахир бен Аля с надеждата да видя онази, която обичам. Видях, че портата му е затворена. Запитах един минувач:

— Какво е сторил Аллах с шейха?

— Братко — отговори ми той. — Преди няколко години при него дойде търговец на име Абул Хасан от Оман. Живя той известно време с дъщеря му, а когато парите му се свършиха, шейхът го изгони с разбита душа. Но момичето го обичало много и когато двамата се разделиха, то силно се поболя, вече е на умиране! Баща й изпрати хора по различни страни да търсят момъка и обеща на онзи, който му го доведе, сто хиляди динара! Но никой не го е виждал, никаква следа не е оставил!

— Искаш ли да спечелиш наградата? Мога да ти покажа къде е Абул Хасан от Оман!

— Искам, как да не искам! Аллах да те възнагради, братко, ако ми го покажеш!

— Иди при баща й — казах аз — и му кажи: „Абул Хасан от Оман е пред портите ти!“

Човекът се затича като муле, избягало от мелничар, после се върна заедно с шейха. Когато ме зърна, баща й даде на човека сто хиляди динара и той си тръгна, като ме благославяше. Шейхът пристъпи към мене, прегърна ме, заплака и рече:

— Къде беше, момко? Толкова дълго те нямаше! Дъщеря ми умира заради раздялата с тебе! Влез де, влез у дома! — когато влязох, той отиде при дъщеря си и й каза: — Аллах ще те излекува от тази болест!

— Татко! — чух гласа й. — Нищо друго не може да ме излекува освен лицето на Абул Хасан!

Влязох при нея и щом тя ме погледна, произнесе следното двустишие:

Аллах събира двама влюбени и разделени,

но след като, че няма да се съберат, са убедени!

Надигна се, седна на постелята и рече:

— Господарю мой, мислех си, че вече ще виждам лицето ти само насън! — прегърна ме и заплака.

Останах в този дом, о, емир на правоверните, известно време. Върна се предишната й красота. После баща й извика кадия и свидетели, ожениха ни, направихме голям пир и тя ми е свидна жена и досега!…

* * *

Момъкът оставил за малко халифа, а като се върнал, довел едно момче с чудна красота, силни ръце и стройна снага и му наредил:

— Целуни земята пред емира на правоверните!

То целунало земята пред халифа, а той се дивил на хубостта и пред всесилието на Всевишния създател. После Харун ар-Рашид си тръгнал и рекъл на везира:

— Джаафар, това наистина е голямо чудо!

Когато седнал на трона на халифството си, Харун ар-Рашид викнал Масрур и му наредил:

— Събери в тази зала данъка от Багдад, данъка от Басра и данъка от Хорасан!

Събрал Масрур данъка — били много пари, само Аллах можел да ги пресметне. Тогава халифът наредил на Джаафар да му доведе Абул Хасан. Довел го везирът. Момъкът целунал земята пред халифа — побоял се да не би това извикване да е резултат на някоя грешка, докато повелителят на правоверните е гостувал в дома му.

— Оманецо! — викнал халифът.

— На твоята повеля, о, емир на правоверните! — възкликнал Абдул Хасан.

— Отвържи този вързоп! — преди това той бил наредил да съберат парите от данъка на трите области и да ги вържат в един вързоп. Оманецът го развързал, те се пръснали върху пода. — Слушай, Абул Хасан! — заговорил халифът. — Тези пари не са ли повече от онези, които си изпуснал от продажбата на талисмана?

— Те са няколко пъти повече, о, емир на правоверните!

— Вие, които сте тук, бъдете свидетели, че дарявам тези пари на този момък! — рекъл Харун ар-Рашид.

Абул Хасан целунал земята пред емира, засрамил се и заплакал от радост. Сълзите потекли от очите по бузите му и кръвта се върнала в тях.

— „Няма бог освен всемилостивия Аллах, който променя хал след хал и сам остава вечен и непроменим!“ — възкликнал халифът.

Донесли огледало, халифът наредил на Абул Хасан да се огледа в него и той, щом видял лицето си, се поклонил от благодарност пред всевишния Аллах. После халифът му наредил да си отнесе парите, помолил го да бъде винаги негов сътрапезник. Абул Хасан наминавал честичко при него, докато всевишният Аллах не прибрал халифа в лоното си! Всемилостив е вечно живият Аллах, който не умира и владее и царете, и техните поданици!…

Приказка за Камр аз-Заман и неговата възлюблена

Разправят също, че в стари времена живял търговец на име Абдул Рахман. Аллах го дарил с дъщеря и син. Той нарекъл дъщеря си Каукаб ас-Сабах заради голямата й хубост и прелест, а сина си — Камр аз-Заман заради огромната му красота. Ала търговецът се боял да не би зли очи и завистливи езици да урочасат децата му, да не би хитреци или разбойници да ги откраднат от дома му, затова в течение на четиринайсет години крил момчето и момичето в сараите си. Виждали ги само родителите им и една прислужница, която ги наглеждала. Бащата им четял Корана така, както го е спуснал Аллах. Майката ограмотявала дъщерята, а бащата — сина. Изучили децата Корана наизуст, научили се на писане, смятане, изкуства и литература. Нямали нужда от други учители. Когато синът възмъжал, съпругата рекла на мъжа си:

— Докога ще криеш момчето от очите на хората? Да не е дъщеря или малко момче? Защо не го вземеш на пазара? Нека да види дюкяна, да се запознае с хората, те да го опознаят, покажи му как се купува, как се продава, научи го на занаят! Може да ти се случи нещо — нека хората знаят, че е твой син и наследник. Че ако умреш, както е сега, и той рече на хората: „Аз съм син на търговеца Абдул Рахман!“, те няма да му повярват, дори ще му кажат: „Не знаем да е имал син!“ Тогава управниците ще вземат парите ти и той ще остане без нищо! Същото се отнася и за дъщеря ни — ще ми се тя да стане известна сред хората! Дано някой достоен я поиска — ще я омъжим и ще им се радваме!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че мъжът отговорил на жена си:

— Правех това от страх да не ги урочасат зли погледи. Много ги обичам и затова много ги ревнувам.

— Не се бои онзи, когото Аллах пази! — рекла жена му. — Я го вземи днес в дюкяна!

Облякла тя сина си така, че станал омая и мъка в сърцето на онези моми, които чакат любов. Отвел го бащата на пазара. Всеки, който го видел, му се дивял. Бащата започнал да ругае хората, които се тълпели зад тях, за да го видят. Изпращали топли думи към момчето и притеснявали бащата, пък той не можел на никого да забрани да си говори. Накрая стигнал до дюкяна си, отворил го, сложил сина си да седне при него. Тълпата била заприщила улицата. Всеки, който минавал, спирал пред дюкяна, гледал това хубаво лице и не можел очи да отдели от него, мъже и жени стояли изправени и възхитени, както е казал поетът:

Тя, красотата ти, ни възхити!

                Пазете се от нея, нейни роби!

Пази таз хубост, вплетена в мечти,

                пък нека да се влюбват в теб свободно!

Когато Абдул Рахман видял как стълпените ред след ред хора гледат сина му, разтревожил се за него, не знаел какво да прави. Не усетил как един странстващ дервиш се промъкнал откъм пазара. Щом зърнал седналия Камр аз-Заман, същински клон на бяла топола, израснал върху ствола на червен дъб, дервишът се завъртял на пети, избърсал плешивината си с дясната си ръка и разбутал събралите се. Умът и погледът му се възхитили от момчето, защото най му подхождали следните стихове:

Докато този хубавец стоеше

           с лице красиво като полумесец,

дойде шейх величав и го приветства,

           подпрял се на тоягата си вечна,

и благочестието лъха от лицето…

           Той преживял бе много дни и нощи,

и грехове бе вършил, и законност,

           бе защитавал, влюбвал се безбожно

в жени и във мъже… А станал просто

           месо, изгниващо в безкрайна немощ.

В изкуството на любовта залязващ

           бе той, докато зърна този момък,

от женска ласка още недокоснат —

           Зейнаб и Зейд се сливат странно в него,

със хубост подлудява и събаря

           дори Руба’а — и по него плаче Димна,

а Гусн[1] от странна страст е овладян,

           с любов и Савската царица странно кима,

той всяка твърдост чупи на сърцето…

           Познаваше на любовта чертите…

Заспал бе старецът — но се събуди,

           безсилие телесно бързо скри се —

той бе готов да тръгне в страсти буйни,

           макар съборен в старостта проклета!…

Бащата бръкнал в джоба си, извадил шепа дирхами и рекъл:

— Вземи, дервиш, и си върви по пътя!

Взел дервишът парите, но седнал срещу момъка на стъпалото на дюкяна, загледал се в него, плачел и непрекъснато хълцал. Загледали се хората в него.

— Всеки дервиш е разпътен! — рекъл един.

— Абе май момчето разпали огнена страст в сърцето му! — рекъл друг.

Търпял бащата, търпял, накрая станал и рекъл:

— Хайде, дервиш, ставай, че затварям дюкяна!

Дервишът станал. Търговецът затворил дюкяна, хванал сина си за ръка и тръгнал. Дервишът и останалите го сподирили до къщата му. Момчето влязло, а търговецът запитал дервиша:

— Какво искаш, какво съм ти виновен, че плачеш?

— Господине! — отговорил му дервишът. — „Всеки гост е пратен от всевишния Аллах!“…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че търговецът отговорил на дервиша:

— Гостът от Аллах е добре дошъл! Влизай, дервиш!

И си помислил: „Този дервиш май иска да прави срамотии със сина ми! Тази нощ трябва да го убия и да го погреба скришом! Пък ако не е такъв развратник, ще хапне и ще си иде!“ Въвел дервиша и сина си в стаята и пошепнал скрито на Камр аз-Заман:

— Когато изляза, ти поседни до него! Ако иска да ти стори нещо лошо, ще гледам през ключалката, ще скоча и ще го погубя!

Момъкът и дервишът останали в стаята, седнали един до друг, а дервишът все го гледал и плачел. Когато момъкът го заговорил, той му отговорил кротко, въздъхнал и пак заплакал. Дошло време за вечеря, бащата седнал с тях. Дервишът ядял и не откъсвал поглед от момчето. И пак плачел. Минало полунощ, разговорът свършил, дошло време за сън и търговецът рекъл:

— Синко, остани при чичо си дервиша!

— Господине, нека синът ти спи с вас! — помолил го гостът.

— А, не! — не се съгласил търговецът. — Той ще спи при тебе! Може душата ти да пожелае нещо — момчето ще ти помогне!

Оставил ги сами и седнал в съседната стая, която била свързана с тяхната и откъдето можел да вижда двамата. А синът започнал да дразни дервиша, да му предлага тялото си. Разгневил се гостът и викнал:

— Що за приказки, синко! Аллах да ни пази от проклетия шейтан! За бога, това е ужасен грях!

Надигнал се и седнал по-далече от момъка. Камр аз-Заман отново седнал до него, сграбчил го и рекъл:

— Защо, дервиш, си забраняваш сладостта от мене?

Още повече се разгневил дервишът и му викнал:

— Ако не ме оставиш, ще викна баща ти и ще му кажа какво правиш!

— Баща ми знае, че съм такъв! — рекъл момъкът. — Той не може да ми забрани! Не ти ли харесвам?

— За бога, синко, няма да направя такава работа, пък ако ще да ми отсекат главата!

И заредил думите на поета:

Сърцето ми обича красотата,

          и мъжката, и женската, с желание!

Не се числят към честността обаче

          ни содомитство, ни прелюбодеяние!

Разплакал се и добавил:

— А сега отвори ми вратата да си вървя!

Момъкът се залепил за него и заговорил:

— Виж зърната на гърдите ми — те са по-хубави от гърдите на момиче, шията ми е по-сладка от захарна тръстика! Остави набожност и благочестие, остави молитви, въздържания! Грабвай тялото ми, наслади му се, никой нищо няма да ти стори!

Започнал да се разсъблича, да разпалва мисълта му с разни движения, но дервишът повтарял:

— Аллах да ти прости, синко, това са запретени неща, не съм ги правил дори насън!

Но момъкът се притискал към него и говорел:

— Виж колко е хубаво лицето ми, как са зачервени бузите ми, как е нежна шията ми, как са сочни устните ми!

Разголил си краката догоре, така че дервишът се зачервил от срам. Момъкът настоявал. Тогава дервишът се обърнал към Мека и започнал да се моли. Момъкът го оставил да свърши молитвата с два метана, понечил да пристъпи към него, но дервишът започнал втора молитва, пак с два метана. Така той продължил трети, четвърти, та и пети път.

— Що за молитва! — възкликнал момъкът. — Че ти цяла нощ ли ще стоиш при михраба?

Пак се нахвърлил върху него, а шейхът рекъл:

— Синко, изгони шейтана от себе си!

— А ти — отговорил момъкът — ако не направиш с мене това, което искам, ще извикам баща си и ще му кажа, че си поискал да блудстваш с мене! Той ще те бие, докато изпочупи костите под месата ти!

През цялото това време бащата гледал и слушал. Разбрал, че дервишът не е порочен човек…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че накрая дервишът посегнал и ударил момъка. Разплакал се той, влязъл бащата, избърсал сълзите му и рекъл на дервиша:

— Братко, щом си толкова праведен, защо заплака, когато видя сина ми? Има ли причина за това?

— Не разклащай огъня в раната!

— Непременно трябва да ни разкажеш! — настоял бащата.

И дервишът заразказвал:

* * *

Знаеш, че съм дервиш, който броди по градове и села, за да възхвалява вечно творбите на онзи, който е създал деня и нощта! Случи се така, че веднъж отидох в град Басра. Бе петък по пладне. Дюкяните бяха отворени, пълни със стока, но хора в тях нямаше — нито мъже, нито жени, нито момчета, нито момичета. Празни бяха и улиците — нито кучета, нито котки. Бях гладен. Взех една гореща питка от фурната на някакъв хлебар, влязох в дюкяна на някакъв бакалин, натопих питката в масло и мед. Хапнах, отидох в дюкяна на някакъв продавач на напитки, пих каквото намерих. Видях отворена кафеджийница, влязох, видях на огъня джезвета, пълни с кафе. Нямаше никого, пих до насита и си рекох: „Чудна работа! Дали смъртта не е дошла в този град и всички са измрели наведнъж, или са се изплашили от нещо и са избягали, без да успеят дори да затворят дюкяните си!“

Докато стоях така, чух отмерен тропот. Изплаших се и се скрих зад една стена. Надзърнах и видях неволници като луни да се разхождат из пазара, с открити лица, без покривала. Бяха четирийсет двойки, сиреч осемдесет неволници. Една яздеше жребец, който не можеше да мести нозете си от златото, среброто и скъпоценностите по нея. Тя също бе с открито лице, бе облечена в най-пищни дрехи, цялата бе обсипана с украшения и драгоценности. От четирите й страни стояха четири неволници с оголени мечове — дръжките им бяха от изумруди, а каниите — изплетени от най-редки и скъпи метали. Когато стигна до мястото, където се бях скрил, тя придърпа юздите на коня и рече:

— Момичета, чух някакъв шум! Да не се е скрил там някой, който иска да види откритите ни лица!

Претърсиха те дюкяна пред кафенето, където се бях скрил, а аз съвсем се бях прилепил до стената, замръзнал от страх. Измъкнаха някакъв мъж и рекоха:

— Господарке, намерихме този мъж!

Тя се обърна към една от неволниците с меч и й нареди:

— Отсечи му главата!

Пристъпи тя и му отсече главата, оставиха го проснат на земята и продължиха пътя си. Ужасих се.

Полека-лека хората се появиха след около час, пръснаха се из пазара, някои оглеждаха убития. Тайно се измъкнах от мястото си, никой не ми обърна внимание. Но любовта към тази мома закипя в сърцето ми. Поразпитах тайно за нея тук и там, но никой нищо не ми каза. Напуснах Басра, но тази обич трепка в сърцето ми и до днес. Когато видях сина ти, разбрах, че само той е лика-прилика на онази девойка. Образът му ми напомни за нея, в сърцето ми пламна отново огън. Ето поради това се разплаках…

* * *

Разплакал се дервишът още по-горчиво и добавил:

— Господине, заклевам те, отвори ми вратата и ме пусни да си ходя!

Отворил търговецът вратата и дервишът си отишъл…

Когато Камр аз-Заман чул думите на дервиша, страстно заобичал тази девойка, обхванала го безкрайна любов към нея, развълнувало го желание. На сутринта той казал на баща си:

— Татко, всички търговски синове пътуват по чужди градове. Няма нито един, на когото баща му да е отказал да пътува! Защо не ми приготвиш малко стока за продан, да тръгна с нея на път и да си опитам късмета?

— Синко! — казал бащата. — Само търговците с по-малко пари изпращат децата си в далечни земи. Аз имам много пари и не искам повече! Боя се за тебе, че ти си толкова рядка хубост, с невиждана красота!

— Татко! — рекъл синът. — Искам само да ми приготвиш стока, за да замина! Ако ли не — ще избягам дори без пари и без стока!

Когато видял, че синът му е твърдо решен да отпътува на всяка цена, бащата казал на жена си:

— Синът ти иска да му приготвя стока и да тръгне по чужди земи!

— А какво ти пречи да го сториш? — запитала жена му. — Такъв е обичаят у търговските синове!

— Но повечето търговци са бедни! — възразил той. — Те търсят повече пари, а аз пари си имам много!

— Повече хаир не вреди! — рекла тя. — Ако ти не му разрешиш, аз ще му приготвя стока с мои пари!

— Боя се за него! — пак възразил той. — Гурбетът е мъка!

— Не се бой от гурбет, който носи печалба! — рекла тя. — Иначе детето ще замине, ще го търсим и няма да го намерим!

Съгласил се накрая търговецът, приготвил стока за деветдесет хиляди динара за сина си, майка му пък му дала кесия с четирийсет скъпоценни камъка, най-малкият от които струвал поне петстотин динара, и му рекла:

— Синко, пази тези скъпоценности — ще са ти от полза!

Взел Камр аз-Заман всичко това и потеглил за Басра…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман скрил майчините си скъпоценности в пояса и го затегнал на кръста си. Пътувал, що пътувал, до Басра останало само ден път. Там го нападнали разбойници, ограбили го, избили хората му и слугите му. Той се скрил между избитите, като напръскал лицето си в кръв. Разбойниците го помислили за умрял, взели стоката му и си отишли. Камр аз-Заман се изправил и тръгнал. Нямал нищо освен скъпоценните камъни в пояса си. Стигнал до Басра. Случило се да стигне в петък. Както му бил разказал дервишът, в града нямало хора. Видял той празните пазари и отворените дюкяни, пълни със стока. Хапнал, пийнал и се заоглеждал. В този миг чул отмерен тропот. Скрил се в един дюкян. Загледал се скришом и като зърнал онази девойка, обхванали го обич и страст, желание и любов. Когато девойките си отишли, хората се върнали на пазара. Той спрял при един златар, извадил един от четирийсетте камъка, който струвал хиляда динара, и му го продал. Пренощувал в един хан, на сутринта се преоблякъл, отишъл в хамама и излязъл от него като пълна месечина. Продал още четири камъка за четири хиляди дирхама, облякъл най-богати дрехи и тръгнал из улиците на Басра. Върнал се на пазара, влязъл при някакъв бръснар и обръснал главата си. Двамата се сприятелили и той го запитал:

— Чичо, аз съм от чужди краища! Вчера влязох в града и го заварих празен, без хора в него, жив човек нямаше, нито джин! — и му разказал какво бил видял.

— Синко! — казал бръснарят. — Не разказвай на друг за това! Не всички хора крият тайни! Млад си и се боя, че ако думите ти тръгнат от човек на човек, ще стигнат до онези, които засягат, и те ще те погубят! Хората в Басра умират от тази мъка! Всеки петък преди пладне те крият кучетата и котките си, всички се прибират и затварят вратите след себе си! Никой не може да минава из пазара, нито през прозорец да надзърта. И никой не знае откъде е това нещастие! Но тази вечер, синко, ще поразпитам жена си, тя ходи из къщите на големците! Ела утре и ще ти разкажа каквото съм научил от нея!

Момъкът извадил шепа злато и рекъл:

— Чичо, на ти това злато, дай го на жена си! — извадил втора шепа и рекъл: — А това е за тебе!

— Тогава, синко, постой тука! — казал бръснарят. — Аз ей сега ще отида при нея и ще се върна с верния отговор! — оставил го в бръснарницата, отишъл при жена си, разказал й за момъка и й рекъл: — Каква е тази тайна в този град, че да я споделя с момъка! На него толкова му се иска да узнае защо на хора и животни им е забранено да бродят из пазарите петък по пладне! Кажем ли му — голям хаир ще имаме от него!

— Иди го доведи! — отговорила тя. — Предопределеното вече е дошло!

Върнал се бръснарят в дюкяна, видял Камр аз-Заман да го чака, казал му какво е станало, и се разпоредил:

— Синко, да вървим при моята съпруга! Тя каза, че всичко било предопределено!

Повел го. Влезли при жена му, тя го поканила да седне. Камр аз-Заман й подал сто динара и рекъл:

— Майко, разкажи ми за това момиче! Коя е тя?

И жената на бръснаря заразказвала:

* * *

Синко, знай, че на султана на Басра донесли скъпоценен камък от царя на Индия. Пожелал да го шлифова, извикал всички шлифовачи и им казал:

— Който го шлифова, ще получи каквото поиска, но счупи ли го — ще му отсека главата!

— Царю честити! — изплашено заговорили те. — Скъпоценният камък лесно се поврежда. Не ни карай нещо, което не можем! Не можем да обработим и продупчим този камък, ала старейшината на гилдията ни е по майстор от нас!

— А кой е старейшина на златарската задруга? — запитал царят.

— Майстор Обейд! — отговорили те. — Той е опитен, има много пари и огромни знания! Нареди му да продупчи този камък!

Пратил царят да извикат майстор Обейд и му повторил условието. Майсторът нищо не отговорил, заел се с работата, шлифовал и продупчил камъка. Царят огледал изработката, останал доволен и му рекъл:

— Какво ще пожелаеш, майсторе?

— Царю честити, дай ми срок да си помисля до утре! — помолил Обейд.

Молбата си той отложил, защото искал да се посъветва с жена си. А жена му е същата тази девойка, която ти си видял на коня. Той много я обичал и не правел нищо, без да се посъветва с нея. Отишъл при нея и й казал:

— Пробих един скъпоценен камък за царя и той ще ми даде това, което поискам! Отложих пожеланието си, за да се посъветвам с тебе! Какво искаш да пожелая?

— Ние имаме злато и него огън не може да го изяде! — рекла тя. — Но ако наистина ме обичаш, пожелай от царя глашатаи да разгласят по улиците на Басра всички нейни граждани да се събират в джамиите два часа преди петъчната молитва! Нито мало, нито голямо не бива да остава по улиците на града! Нека затворят вратите на джамии и къщи, като оставят дюкяните си отворени! Аз ще яхвам кон и заедно с неволниците си ще пресичам града! Никой не бива да ме вижда — нито от прозорец, нито от дупка! Ще погубвам всеки, когото срещна!

Върнал се майстор Обейд при царя и повторил пред царя какво искала жена му. Владетелят се съгласил да му даде исканото, глашатаите обявили из града царската воля, но търговците се възпротивили:

— Боим се кучета и котки да не ни изядат стоката!

Царят наредил тогава да затварят и животните в петъчния ден.

Оттогава тя излиза всеки петък два часа преди молитва, язди по улиците с неволниците си и никой не смее да мине през пазара, да надзърне през прозорец или дупка, защото ще се прости с главата си…

* * *

— Ето, това е всичко! — завършила жената. — Но, синко, ти само историята ли искаше да знаеш, или и да се срещнеш някак с жената на майстор Обейд?…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че момъкът отвърнал на жената:

— Майко, искам да се срещна с нея!

— Кажи ми, синко, какви скъпи съкровища имаш? — запитала тя.

— Майко, имам скъпоценни камъни от четири вида! — рекъл той. — Всяко парче от първия вид струва по петстотин динара, от втория — по седемстотин, от третия — по осемстотин и всяко парче от четвъртия вид струва по хиляда!

— Стани, синко, начаса! — рекла тя. — Вземи едно парче от по петстотин динара и потърси дюкяна на майстор Обейд. Поздрави го, поседни, извади онова парче и му кажи: „Майсторе, искам ей този камък да го сложиш в златен пръстен! Нека пръстенът не е голям, около един мискал да бъде, не повече, но да бъде добре изработен!“ После му дай двайсет динара, дай и на всеки работник по динар! Поговорете си, а влезе ли просяк — подхвърли му динар! Покажи, че си щедър! После си иди у дома, пренощувай, а щом се съмне, вземи сто динара и ги дай на мъжа ми — той е беден човек!

Излязъл момъкът от къщата, отишъл в хана, взел камък за петстотин динара, занесъл го на майстор Обейд. Старейшината на златарската задруга бил намръщен и мълчалив, облечен в богати дрехи. До него работели четирима работници.

— Мир вам! — поздравил момъкът. Шейхът отговорил на поздрава, сам го приветствал, поканил го да седне. Камр аз-Заман извадил камъка и рекъл: — Майсторе, искам да ми вградиш този камък в златен пръстен, колкото мискал да тежи, не повече! И хубав да го направиш! — извадил двайсет динара и добавил. — Това е за вграждането, останалото — като свършиш работата!

Раздал и по един динар на всеки работник. Двамата седнали да си поговорят и момъкът раздавал по динар на всеки просяк, който се отбивал в дюкяна. А майстор Обейд имал навик, когато правел нещо по-завъртяно, да работи у дома си, за да не научат работниците тайната на изработката на по-изисканите неща. Работел, а жена му — същото онова момиче — седяла при него. Той я гледал, вдъхновявал се и правел всичко в ръцете си от хубаво по-хубаво. Решил да направи и този пръстен у дома си.

— Какво искаш да направиш от този камък? — запитала го жена му.

— Да го вградя в златен пръстен! — отговорил той. — Този камък струва цели петстотин динара!

— А за кого е? — запитала тя.

— За един млад търговец хубавец! — отговорил той и започнал да й описва цялата хубост на момъка. Разказал й колко изискан и щедър е, колко сладко говори, какви благородни обноски има. И докато й говорел, неволно събудил у нея любов към него — много са красноречиви онези мъже, които описват на жените си хубостите на човек, който е щедър откъм парите! И когато в нея запламтяла страстта, тя запитала:

— А прилича ли той на мене по хубост? Може ли да се сравнява с мен по прелест?

— Той прилича на тебе по лице, пък и възрастта му е около твоята! — отговорил той. — Ако не се боях да не те обидя, щях да река, че е хиляда пъти по-хубав от тебе!

Тя премълчала, но огънят на страстта вече горял в сърцето й. А майстор Обейд продължил да разказва за прелестите на момъка, докато свършил работата си с пръстена. Подал й го и той станал точно по мярката на нейния пръст.

— Господарю! — рекла тя. — Много харесах този пръстен! Искам да е мой и да не го снемам от пръста си!

— Почакай, стопанинът му е щедър! — отговорил мъжът й. — Ще поискам да го купя! Ще ти го донеса, ако ми го продаде! Ако има друг такъв камък — ще купя камъка и ще ти направя същия!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ПЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман се върнал при жената на бръснаря, занесъл й сто динара.

— Дай ги на мъжа ми! — рекла тя и когато той ги дал, го запитала: — Направи ли, както ти казах?

— Да! — отговорил Камр аз-Заман.

— Върни се сега при шейха на златарите! — рекла тя. — Когато ти даде пръстена, ти го надени на крайчеца на пръста си, после бързо го свали и му кажи: „Майсторе, нещо си сбъркал — пръстенът е станал тесен! Вземи го и го дай на някоя от неволниците си!“ После извади друг камък, който струва седемстотин динара, и му кажи: „Вземи този камък! Вгради ми го в друг пръстен!“ Дай му трийсет динара, раздай и на работниците по два и кажи: „Тези пари са за вграждането, останалото — после!“ На сутринта ела тук с двеста динара, за да продължим започнатата хитрост!

Отишъл момъкът при златаря, поздравил го и запитал:

— Свърши ли работата?

— Разбира се! — отговорил златарят.

Извадил му пръстена. Момъкът го взел, сложил го на крайчеца на пръста си, после бързо го извадил, подхвърлил му го и казал:

— Нещо си сбъркал, майсторе! Тесен ми е на пръста!

— Да го разширя ли, търговецо? — запитал майстор Обейд.

— Не, няма нужда! Вземи го като дар и го дай на някоя от неволниците си! Той нищо не струва, някакви си петстотин динара, няма нужда да се мъчиш с него повторно! — извадил друг камък, който струвал седемстотин динара и казал: — Направи ми този! — подал трийсет динара, харизал и на всеки работник по два, а златарят възразил:

— Господине, ще го платиш, като свърша работата?

— Това е за вграждането, останалото — после! — рекъл момъкът. Оставил го и си тръгнал. Смаял се златарят от неговата щедрост, смаяли се и работниците. Върнал се той при жена си и й казал:

— Слушай, очите ми не са виждали по-щедър момък! Имаш късмет — той ми даде пръстена без пари, за да съм го подарял на някоя от неволниците си! — разказал й за станалото и продължил: — Мисля, че той не е търговски, а царски или султански син!

Колкото повече възхвалявал момъка, толкова растяла страстта на жена му към него. Тя си сложила радостно пръстена, а златарят отлял друг, малко по-широк от първия. Когато свършил, тя го сложила на пръста си до първия и възкликнала:

— Господарю, виж колко са хубави и двата на пръстите ми! Искам и двата да са мои!

— Потърпи, може да купя пък втория! — казал златарят.

А през това време Камр аз-Заман отишъл при жената на бръснаря, дал двеста динара, а тя му рекла:

— Сега пак иди при златаря. Щом ти даде пръстена, ти го сложи на пръста си, после бързо го снеми и кажи: „Майсторе, пак го сбърка — станал е твърде широк!“ Извади му друг камък за осемстотин динара и му кажи: „Вземи и направи този, пък онзи го дай на някоя от слугините си!“ Дай му още четирийсет динара, раздай и на работниците по три. После ела при мене с триста динара и ги дай на мъжа ми да си помогне при нужда, че е беден човек!

Отишъл той при златаря, поздравил го, оня го поканил да седне и му дал пръстена. Момъкът го сложил на пръста си, бързо го снел и възкликнал:

— Пак си сбъркал, майсторе, широк е! Абе, когато човек като мене донесе работа на майстор като тебе, трябва да му се вземе мярка! Но нищо! Вземи го и халал да е на някоя от неволниците ти! — после извадил камък, който струвал осемстотин динара и рекъл: — Вземи това и ми направи пръстен по мярката на моя пръст!

— Прав си, така трябваше! — казал майсторът и му взел мярка.

Извадил момъкът четирийсет динара и казал:

— Вземи това за вграждането, останалото — после!

Златарят отишъл у дома си и рекъл на жена си:

— По-щедър търговец от този няма! — и започнал да описва и раздува прелестите му, а жена му рекла:

— Абе ти си човек без възпитание! Знаеш го, дари ти два прескъпи пръстена — нали трябва да го поканиш, да види, че си му приятел! Когато види колко си любезен, ще получиш голям хаир! Пък ако не желаеш, пак го покани — аз ще му покажа гостоприемството си!

— Ти да не ме мислиш за скъперник? — възразил той.

— Може и да не си скъперник, но си невъзпитан! — рекла тя. — Покани го за утре вечер! Не го ли направиш, ще се разведа с тебе!

Направил той пръстена и на третия ден отишъл в дюкяна си.

По същото време Камр аз-Заман взел триста динара, отишъл при жената на бръснаря, дал й ги и тя рекла:

— Днес направи същото, както преди. И той сигурно ще те покани на гости! Пренощувай у него! Ще ми разкажеш сутринта какво ти се е случило. Вземи още четиристотин динара да ги дадеш на мъжа ми!

Всеки път, когато му се свършвали парите, момъкът продавал по някой камък. Сега направил същото, отишъл при златаря, а той скочил на крака и му подал третия пръстен. Момъкът казал:

— Аллах да те благослови, майстор на майсторите! Хубава ти е изработката, но камъкът не е, както ми се искаше! Имам още по-хубав! Вземи пръстена и го харижи на някоя от неволниците си! — измъкнал друг камък, дал му сто динара и рекъл: — Плащам ти го в предплата, защото те изморих!

— Ти вече си плати за цялата умора! — казал златарят. — Даде ми толкова много! За бога, не ми скършвай хатъра, бъди ми гост тази вечер!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че момъкът казал на златаря:

— Добре, приемам поканата ти, но трябва непременно да се върна в хана, да дам някои наставления на хората си и да им кажа да не ме чакат, че няма да нощувам с тях!

— Ще дойда там да те взема!

— Съгласен съм!

Златарят отишъл в хана още преди залез-слънце — било го страх от гнева на жена му, ако се върне без госта. Забрал Камр аз-Заман, завел го в дома си, поканил го в стаята с най-хубавата подредба. Жената го видяла още при влизането и му се възхитила. Двамата си поговорили, дошло време за вечеря, яли, пили, после донесли кафе и други напитки. Влязла при тях неволница, подала им чаши с някакво питие пред сън, те го изпили и заспали.

Влязла съпругата на златаря и видяла, че спят. Огледала Камр аз-Заман, объркал се умът й от хубостта му и си помислила: „Как може да спи жена, влюбена в такъв хубавец!“ Обърнала го по гръб и седнала на корема му. Дала воля на страстта си, засмукала бузите му в гореща целувка така, че по тях останали следи. Засмукала и устните му така, че в устата й потекла кръв. Но всичко това не угасило огъня й. Тя продължила да го целува, да го прегръща, да търка бедра в бедрата му, докато зората изгряла и утрото засияло. После пуснала в джоба му четири аметиста, излязла, изпратила неволницата с някаква билка за мирисане, тя я сложила в ноздрите им, те кихнали и се събудили.

— Майсторе — казал Камр аз-Заман. — Спахме повече от нужно, а времето минава!

— Приятелю! — казал златарят. — В тази стая се спи малко тежко! Колкото пъти заспя тук — все ми е така!

Неволницата им донесла закуска, двамата хапнали и излезли. Момъкът отишъл при жената на бръснаря и тя възкликнала:

— Виждам по лицето ти следа от късмета, който си преживял!

— Нищо не съм видял и усетил! — рекъл момъкът. — Вечеряхме със стопанина, вечерта се помолихме, спахме и се събудихме чак сутринта!

— А какви са тези смучки по шията ти, белези по бузите ти, рани по устните ти?

— Сигурно някой комар е направил всичко това!

— Така ще да е… — поусмихнала се жената на бръснаря. — А стопанинът има ли нещо подобно?

— Не, но съм чувал да се казва, че в някои стаи комарите не докосват брадатите, а хапят само голобрадите и чуждите!

— Така ще да е… — засмяла се пак стопанката. — А нещо друго не видя ли?

— Намерих в джоба си тези четири аметиста! Дал й ги момъкът, тя ги взела и се засмяла:

— Твоята възлюблена е сложила тези камъни в джоба ти! Тя ти дава знак: „Ако си влюбен, не заспивай! Който е влюбен, той не спи! Но ти си малък, подхожда ти само да играеш на ашици! Не те е обхванала сладката страст!“ Тя е дошла при тебе през нощта, видяла те е да спиш, захапала е бузата ти, с целувка е оставила белези по шията ти, дала ти е този знак! Но това няма да й стигне! Няма как тя да не те покани пак на вечеря! Отидеш ли — не заспивай! Пък после вземи петстотин динара и ела да ми разкажеш какво се случи. Тогава ще ти кажа как да продължим хитростта ни!

А в това време жената на майстор Обейд рекла на мъжа си:

— Отиде ли си гостът ни?

— Да! — отговорил той. — Но, жено, някакъв комар е изпохапал бузите и устните му! Засрамих се пред него!

— Този комар в стаята ни все така прави! — рекла тя. — Хапе само голобради! Но, мъжо, ти го покани отново довечера!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че златарят отишъл в хана, където живеел момъкът, и пак го довел у дома си. Яли, пили, казали си вечерната молитва. После влязла неволницата и подала чаша на всеки. Двамата пили и заспали. Влязла жената при тях и възкликнала:

— Абе, непрокопсанико! Как може да спиш? Влюбеният не спи!

Възседнала го отново тя, целувала го безспир, хапала го, смукала го до сутринта. После оставила в джоба му нож, а на сутринта пратила неволницата да го събуди. Бузите на Камр аз-Заман пламтели като от огън, толкова били зачервени, а устните му били като корали, разпукани от целувките и ухапванията. Огледал го златарят и рекъл:

— Май този комар доста те е безпокоил!

— А, не! — отговорил момъкът, който, знаейки вече каква е работата, повече не се оплакал, но като усетил ножа в джоба си, премълчал.

Двамата закусили, пили кафе и той отишъл в хана, взел още петстотин динара, върнал се при жената на бръснаря, разказал й какво е станало, и казал:

— Заспах въпреки желанието си, а като се събудих, намерих този нож в джоба си!

— Аллах да те пази от нея довечера! — възкликнала тя. — Ако пак заспиш, тя ще те заколи! — а после го запитала: — Я ми разкажи какво яде преди сън?

— Вечеряхме като всички хора, след вечеря дойде една неволница, даде на всеки по чаша, ние си я изпихме и заспахме.

— Цялата магия е в чашата! — рекла тя. — Ти я вземи, но не я изпивай преди стопанина! Когато неволницата ти подаде чашата, ти й кажи: „Налей ми и чаша вода!“ Тя ще отиде за стомната, а ти през това време излей чашата зад възглавницата и се престори на заспал! Тя ще се върне, ще помисли, че си заспал, и ще си излезе! Пък след това ти сам ще решаваш какво да правиш! Само внимавай и изпълни съвета ми!

А през това време съпругата на златаря Обейд казала на мъжа си:

— Три пъти се оказва уважение към госта! Покани го за трети път!

Отишъл златарят при момъка, поканил го отново, въвел го в стаята. Когато се навечеряли и произнесли вечерната си молитва, влязла неволницата и дала всекиму по чаша. Изпил я стопанинът, отпуснал се и заспал. Камр аз-Заман не изпил своята и помолил:

— Донеси ми и стомната с вода!

Излязла неволницата за стомната, а той излял чашата зад възглавницата и се отпуснал като заспал. Върнала се неволницата, видяла го, че спи, излязла и рекла на господарката си:

— И двамата спят като заклани!

„Тогава е по-добре да умре!“ — помислила си жената на златаря, взела нож, влязла при него и рекла:

— Три пъти вече не забелязваш знака! Глупак такъв, ей сега ще разпоря корема ти!

Когато я видял да идва с ножа, момъкът отворил очи и се разсмял. Тогава тя се сепнала и възкликнала:

— Не може сам да си се досетил! Кой ти помогна? Как разбра какво трябва да сториш?

— От една старица… — отговорил той. — Стана това и това…

Разказал й каква била работата, а тя рекла:

— Утре иди при нея и я запитай: „Имаме ли да правим още хитрости?“ Ако ти отговори, че има, ти й речи: „Кажи ми ги, че отивам вече открито при нея!“ Ако пък ти рече: „Нямам повече, тази беше последната!“, я остави на мира! Утре вечер при тебе ще дойде мъжът ми и ще те покани! Ела, пък аз вече ще знам какво да правя!

Останалата част от нощта те прекарали оплетени като букви в дума, допълвали се като съществително и прилагателно, сливали се като местоимения, разделяли се и пак се събирали като предлози, а през това време мъжът й лежал откъснат като непряко допълнение. Така продължило до сутринта.

— Не ми стига нощ или ден, месец или година! — рекла тя. — Искам да остана с тебе през остатъка от живота си! Но почакай — такава хитрост ще измислим на мъжа ми, която ще замае главите и на най-умните! Ще го накарам да се съмнява в мене, за да ме остави, а после ще се омъжа за тебе, ще замина в страната ти, като отнеса всичките му богатства! Заради тебе ще се изхитря да разоря дома му и да залича спомена от него! Иди сега в хана! Когато мъжът ми дойде, ти му кажи: „Братко, от Адамово време, когато човек прекалява, и щедър, и скъперник се от него отвращава. Как може всяка вечер да ти идвам на гости и да спим в една стая! Ако ти не ми се гневиш, ще ми се гневи харемът ти, че не те оставям да любиш жените си! Щом искаш да сме близко — вземи ми къща до твоята! Така един път ти ще идваш да си побъбрим преди сън, друг път аз ще идвам! Но накрая аз ще спя в дома си, а ти — при харема си!“ Той ще дойде при мене да се посъветва! Аз ще му кажа да извади съседа от къщата — тя е наша и той я наема. Преместиш ли се — Аллах ще ни помогне да завършим хитрината си!

Тя го оставила, а той се престорил, че спи. След малко дошла неволницата и ги събудила. Надигнал се златарят и запитал:

— Търговецо, не ти ли пречеше комарът?

— А, не! — отговорил момъкът.

— Сигурно вече си му свикнал!

Закусили, пили кафе и всеки тръгнал по работата си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман отишъл при жената на бръснаря и й разказал за станалото:

— Тя ми рече това и това, аз й казах това и това… Ти измисли начин да се срещаме с нея открито!

— Синко! — рекла тя. — Моето беше дотук и хитрините ми се свършиха!

Момъкът се сбогувал с нея и се върнал в хана. Привечер отново дошъл златарят да го покани на гости.

— Не мога да дойда! — рекъл Камр аз-Заман.

— Защо? — възкликнал златарят. — За бога, върви с мене!

— Щом искаш да сме заедно и да си останем приятели, намери ми някоя къща до твоята! Ти ще идваш при мене, аз ще идвам при тебе, а дойде ли време за сън — всеки ще се прибира в дома си!

— Имам още една къща, точно до моята, дал съм я под наем! — рекъл златарят. — Утре ще я опразня заради тебе!

Момъкът отишъл с него, двамата вечеряли, казали си молитвата, съпругът изпил чашата със сънотворното и заспал, а в чашата на Камр аз-Заман нямало такава работа и той не заспал. Жената дошла при него, двамата се забавлявали до сутринта, а мъжът й спал като мъртвец. После както обикновено се събудил, пратил да викнат наемателя и му рекъл да опразни къщата, че вече имал нужда от нея. Човекът я опразнил. Камр аз-Заман се преселил в нея. Нея вечер златарят му гостувал и после се прибрал у дома си.

На другия ден жената извикала един изкусен зидар, засипала го с пари, за да изкопае подземен проход от нейната къща до дома на Камр аз-Заман, направила и подземна стая. Дори Камр аз-Заман после не усетил как тя се промъкнала при него и донесла две кесии с пари.

— Откъде дойде? — запитал той.

Тя му показала прохода и рекла:

— Вземи тези кесии! — останала с него, позабавлявали се до сутринта, а после рекла: — Изчакай ме!

Той останал да чака, а тя отишла при мъжа си, събудила го, той се измил, помолил се и отишъл в дюкяна. Когато си излязъл, взела четири кесии с пари, минала през прохода и рекла на Камр аз-Заман:

— Вземи и тези пари!

Неволницата започнала да пренася все по-скъпи неща. Всяка сутрин двамата мъже пиели заедно кафето си и всеки си тръгвал по работата. Един ден тя извадила нож. Той бил на мъжа й, бил го направил сам и струвал петстотин динара. Нямало друг с такава хубава изработка, много хора му го били искали, но той го сложил в някакъв сандък и никому не искал да го продаде.

— Вземи този нож! — рекла тя на момъка. — Иди при мъжа ми, извади го и му кажи: „Майсторе, я виж този нож! Купих го днес! Дали съм спечелил, или съм загубил!“ Той ще си го познае, но ще го е срам да си каже, и ще те запита: „Откъде го купи и за колко?“ Ти му кажи, че си видял двама билкари да се карат и единият викнал: „Ти откъде се появи?“, а другият отговорил: „Бях при възлюблената си! Всеки път тя ми дава пари, но днес ми рече: «Прости ми, любими! Днес ръката ми се протегна до парите, но не ги стигна. Вземи този нож — той е на мъжа ми!» Сега искам да го продам!“ Та този нож ми хареса. Взех го за триста динара! Как мислиш — евтино ли е, или е скъпо? Изслушай какво ще ти каже, поговорете си, после бързо ела при мене — аз ще те чакам на прохода! Там ще ми върнеш ножа!

Взел той ножа, окачил го на пояса си, отишъл в дюкяна на златаря. Майстор Обейд веднага забелязал ножа на пояса му, учудил се и си помислил: „Та това е моят нож! Кой ли му го е дал?“ А Камр аз-Заман го извадил и запитал:

— Абе, майсторе, я поразгледай този нож!

Златарят взел ножа, познал, че наистина е неговият, но се засрамил да го признае и само запитал:

— Откъде си го взел? — момъкът разказал онова, което го била посъветвала съпругата, а шейхът казал: — Евтино си го взел — струва петстотин динара! — огън пламнал в сърцето му, ръцете му не искали да работят. Момъкът му говорел, а Обейд бил потънал в море от мисли, на всеки петдесет негови думи отговарял с една.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман казал:

— Май си доста зает? Е, хайде, няма да ти преча! — станал, бързо се прибрал у дома си и намерил жената на майстора да го чака при прохода.

Щом го зърнала, тя го запитала:

— Направи ли каквото ти повелих? Какво ти каза той?

— Каза ми, че евтино съм го взел, защото струвал петстотин динара! Настроението му се смени и не знам какво ще направи по-нататък!

— Дай ножа! — рекла тя. — Нямаш повече нужда от него!

Сложила тя ножа на мястото му и седнала да чака…

Когато Камр аз-Заман си тръгнал, златарят се усъмнил още повече и си казал: „Трябва непременно да се прибера и да видя вкъщи ли е моят нож!“ Върнал се и влязъл при жена си, като съскал като змия.

— Какво ти е, господарю? — запитала тя.

— Къде ми е ножът? — викнал той.

— В сандъка си е! — отговорила тя, после заплакала: — Да не би да си се скарал с някого и си дошъл за ножа, за да го заколиш?

— Дай ми ножа! — закрещял той. — Покажи ми го!

Тя отворила сандъка и му извадила от там ножа. Заобръщал го той в ръцете си, замърморил:

— Ама че работа! — върнал й го и рекъл: — Прибери го!

— Ама защо е всичко това? — запитала най-невинно тя.

— Видях подобен нож у нашия приятел! — отговорил той, разказал й за станалото и завършил: — Сега отсякох истинското от съмнителното!

— И ти си си помислил, че съм станала възлюблена на някакъв билкар, че съм му дала ножа ти, така ли? — викнала тя.

— Да, усъмних се! — отговорил той. — Но сега всички съмнения излетяха!

— Човече! — креснала му тя. — Никакво добро в душата ти не е останало!

Той й се извинявал, успокоявал я, а после се върнал в дюкяна си.

На другия ден жената дала на Камр аз-Заман часовника на мъжа си. Той го сложил на ръката си.

— Иди в дюкяна! — съветвала го тя. — Седни там и му кажи: „Онзи, когото видях вчера, видях го и днес! Той ме запита: «Ще купиш ли този часовник?» Аз пък го запитах: «Откъде го имаш?» Пък той ми отговори: «Бях при възлюблената си, тя ми го даде!» Купих го за петдесет и осем динара! Кажи ми евтино ли съм го взел, или съм се минал?“ После се върни, за да ми върнеш часовника!

Отишъл момъкът при златаря, направил каквото тя му заръчала. Щом видял часовника, майстор Обейд възкликнал:

— Че това струва цели седемстотин динара!

И пак го обхванали съмненията. А момъкът се върнал при жената и й дал часовника. Мъжът й дошъл, като пъхтял тежко, и се развикал:

— Къде е часовникът ми? Покажи ми го!

Тя го донесла, а той възкликнал:

— „Няма сила и воля освен у всевишния Аллах!“

— Мъжо, защо не ми кажеш какво се е случило? — запитала тя.

— Какво да ти кажа? — рекъл той. — И аз така се обърках от всичките тези неща! — и произнесъл следните стихове:

Обърках се — Всевишният не се съмнява само!

И мъки ме налегнаха, но откъде — не зная!

   Но ще търпя — и нека знае моето търпение,

   че аз търпя, макар и да стопявам се в съмнения!

Търпение ще свърши — те пак ще са у мене,

защото са в основата на корена родени!

   Не съм си аз виновен, а силната ми обич!

   Пак липсва ми търпение — и пак съм си виновник!

После рекъл:

— Жено, видях отначало у нашия приятел моя нож. Познах го, защото друг такъв няма! Той ми каза нещо, което ми разби сърцето! Върнах се и намерих ножа тук! Втория път видях у него часовника — и него сам съм си го измислил, друг такъв по света няма! Той пак ми разказа нещо, което ми разби сърцето! Загубих ума и дума, не знам какво ми става!

— И какво излиза? Че аз съм му дала нещата ти, така ли? Че съм допуснала да ти изменя, това ли искаш да ми кажеш? — креснала тя. — Дошъл си да ги търсиш и ако не ги бе намерил, щеше да си сигурен, че ти изменям! Е, мъжо, щом си помислил такова нещо, от мене нито храна ще видиш, нито вода! Повече не искам да ме докосваш!

Той й заговорил мили думи, докато я поуспокои…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че търговецът оставил жена си, съжалил за думите си и се прибрал в дюкяна си. Бил много разтревожен. Привечер се върнал вкъщи, но не довел Камр аз-Заман със себе си.

— Къде е търговецът? — запитала жена му.

— У дома си! — отговорил той.

— Ставай! — викнала тя. — Иди го доведи за мой хатър!

Отишъл той и видял пръснати свои вещи, които жената била оставила там. Огън пламнал в сърцето му, задишал тежко, но го досрамяло да му каже: „Тези вещи са мои! Кой ти ги донесе?“, а рекъл:

— Абе стана ми нещо, сви ми се душата! Я ела у дома да се поразтушим!

Златарят го отвел у дома си, двамата се навечеряли, после се заприказвали. Момъкът говорел, а той тънел в море от мисли. После дошла неволницата с двете чаши. Изпили ги, златарят заспал, а момъкът си останал буден, защото в чашата му нямало сънотворно. Влязла жената и му заговорила:

— Как ти се вижда този рогоносец! Той не познава женските капани! Трябва да го мамя, докато ме остави! Утре ще се престоря на неволница, ще дойда с тебе до дюкяна, а ти му кажи: „Майсторе, днес отидох в хана на роботърговците, видях тази неволница и я купих за хиляда динара! Я погледни — скъпо ли съм я взел, или е на сметка?“ После ме покажи, върни ме вкъщи, а аз бързо ще се прибера през прохода, пък да видим какво ще стане в края на краищата!

Прекарали нощта кой отгоре, кой отдолу, ту спокойно си приказвали, ту буйствали. Тя се прибрала в стаята си и пратила неволницата да ги събуди. Двамата станали, казали си утринната молитва, закусили, пили кафе и златарят отишъл в дюкяна си, а Камр аз-Заман — у дома си. Жената се промъкнала през прохода в дрехи на неволница. Тръгнали към златаря, влезли в дюкяна, той поздравил майстора и рекъл:

— Майсторе, днес влязох в хана на роботърговците. Видях тази неволница, хареса ми и я купих за хиляда динара! Ще ми се да я поогледаш и да ми кажеш дали съм я купил изгодно!

Открил лицето й и онзи видял жена си в най-хубавите й дрехи, изписана с най-красни мазила, с очи почернени, с устни червени — точно както се изписвала у дома му. Той я познал и по накитите — нали сам ги бил отливал, видял и пръстените, които последните дни бил направил за Камр аз-Заман, и съвсем се уверил, че откъдето и да я погледнел, това си била неговата съпруга!

— Как се казваш? — запитал я той.

— Халима! — отговорила тя.

И неговата жена се казвала Халима, замаял се той и запитал момъка:

— За колко я взе?

— За хиляда динара!

— Взел си я без пари, защото за хиляда динара няма да й купиш само дрехите и накитите!

— Щом я одобряваш, ще си я отведа у дома! — рекъл момъкът.

Отвел я у дома си, тя минала през прохода и се прибрала…

А златарят? Пламък лумнал в гърдите му и той си помислил: „Я да видя жена си! Ако си е у дома — значи тази неволница просто прилича на нея! Ама чак пък такава прилика! Ако пък не е у дома — значи е тя, няма съмнение!“ Прибрал се вкъщи и заварил жена си да седи в същите дрехи и накити, с които била в дюкяна. Плеснал с ръце и възкликнал:

— „Няма сила и воля освен у всевишния Аллах!“

— Мъжо, ти да не си полудял? — запитала тя. — Нямаш навик да си идваш по това време — значи нещо ти се е случило?

— Щом искаш — ще ти кажа, но обещай, че няма да припадаш! — рекъл той. — Нашият приятел си е купил неволница. Снагата й като твоята, ръстът й — колкото твоя, името й — като твоето, дрехите й — като твоите, на ръцете и — пръстени като твоите, накитите й — като твоите! Помислих, че си ти! Обърках се! Ах, да не бях виждал никога този търговец! Той разстрои живота ми, вкара мъка в сърцето ми!

— Я се вгледай в лицето ми! — викнала тя. — Да не би аз да съм била онази, която е с него! Аз да съм се преоблякла като неволница и да съм се договорила да ме покаже на тебе, за да те измами!

— Що за приказки! — възкликнал златарят. — Ти не би могла да сториш подобно нещо!

Ах, този златар, той не знаел какви хитрости могат да изиграят жените на мъжете! Не бил чувал и думите на поета:

Веселието е хубост се вселява

и отминава, щом косата побелява…

           Във младост нощ една не стига само,

           а после — само думи тихи и измами…

Но вие питате ме за жените…

О, аз познавам тайните им скрити!

           Пари щом свършат и косите побелеят,

           те вместо обич ще ти се присмеят!

Или както е казано на друго място:

Не стой под женски чехъл и жени не слушай —

   не е прокопсал мъж от женска воля воден!

Той няма сила, мощ — остава само пушек,

   пък даже да се смята умник най-благороден!

Или също както е казано:

Жените — те са дяволи, създадени за нас!

         Аллах, о, запази ни от дяволски капани!

Че който поболее се към тях от страст,

         той губи този свят и рая за избрани!

А жената рекла на мъжа си:

— Ето, аз съм в дома ти! Иди при него, изхитри се бързо да влезеш при него! Когато видиш там неволницата му, значи тя наистина прилича на мене по един безпримерен начин! Ако не е при него — значи аз съм била тази, която си видял!

— Така е! — съгласил се мъжът й и я оставил.

Тя го изпреварила през подземния проход, седнала при Камр аз-Заман, казала му с две думи за станалото и рекла:

— Сега ме покажи на златаря да ме види!

И докато си приказвали, на вратата се почукало.

— Кой е? — запитал момъкът.

— Аз съм, твоят приятел! — отговорил златарят. — Ти ми показа неволницата и си тръгна, без да съм я доразгледал! Отвори ми и ми я покажи!

Камр аз-Заман отворил вратата и златарят видял жена си да седи до него. Тя се изправила, той я разгледал и се убедил, че по всичко си прилича с жена му.

— „Аллах сътворява каквото си поиска!“ — възкликнал златарят.

Излязъл, но съмненията в душата му станали още по-големи…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че златарят се върнал у дома си и заварил там жена си — тя го чакала.

— Е, и какво видя? — запитала тя.

— Видях я! — отговорил той. — Прилича досущ на тебе!

— Лошите мисли са те изяли! — рекла тя. — Вече няма да мислиш лошо за мене!

Той я целунал по бузите и си отишъл в дюкяна. А тя минала при Камр аз-Заман, като носела четири кесии и рекла:

— Бързо се приготви за път! Събери парите, пък аз ще направя следващата си хитрина!

Излязъл той, купил муле, събрал си нещата, приготвил паланкин, купил няколко мамелюци и роби, извел всички извън града, върнал се при нея и рекъл:

— Аз си свърших работата!

— И аз! — рекла тя. — Пренесох всичките му богатства при тебе, не оставих ни много, ни малко, за да се изхранва! Направих това от обич към тебе! За тебе хиляда пъти бих жертвала мъжа си! Сега трябва да се сбогуваш с него и да му кажеш: „Ще отпътувам след три дни! Сметни какво ти дължа за наема, че да е чиста съвестта ми!“ Виж какво ще ти каже, а аз така ще го разгневя, че ще се разведе! Но каквото и да стане, той ще си остане привързан към мене и затова трябва да отидем за твоята страна!

— Колко е хубаво, когато сънищата се сбъдват! — възкликнал момъкът, отишъл при златаря и му рекъл: — Майсторе, потеглям след три дни! Дойдох да се сбогуваме! Колко ти дължа за наема, че да ти го платя и да ми е чиста съвестта?

— Що за приказки! — възкликнал златарят. — Удоволствието си е мое! За бога, няма да взема нищо, защото ти ми донесе благодат! Но ако имах власт, щях да ти попреча да отпътуваш!

Двамата се сбогували, златарят начаса затворил дюкяна си. И когато тръгвал да свърши някоя работа, все водел Камр аз-Заман със себе си. Влезел ли в къщата му, намирал там жена си. Върнел ли се у дома, пак я заварвал там. Така я срещал постоянно ту у дома си, ту у Камр аз-Заман. И това продължило цели три дни. Накрая тя рекла на момъка:

— Пренесох всичко! Остана само неволницата, която ви носеше питието! Не искам да се разделя с нея, защото ми е скъпа и пази тайните ми! Когато дойде мъжът ми, ще я ударя и ще му кажа: „Повече не мога да търпя тази неволница! Вземи я и я продай!“ Той ще я вземе да я продаде, а ти я купи!

— Добре! — съгласил се Камр аз-Заман.

След малко тя ударила неволницата. Влязъл мъжът й и я видял да плаче. Запитал я защо плаче, тя отговорила, че господарката я ударила. Той запитал жена си:

— Какво ти стори тази проклетница, че си я ударила?

— Ще ти кажа с една дума, мъжо! — рекла тя. — Не мога повече да я гледам! Или я продай, или се разведи с мене!

Взел той неволницата със себе си и я повел към дюкяна. А жена му се шмугнала при Камр аз-Заман и той я вкарал под паланкина. А когато златарят минал с неволницата, момъкът запитал кого води.

— Неволницата на жена ми! — отвърнал златарят. — Девойката се скара с господарката си и сега я водя да я продам!

— Щом господарката й я е намразила, тя не може да остане при нея! — рекъл момъкът. — Продай ми я на мен! Ще я направя неволница на моята Халима!

— Добре, вземай я! — съгласил се златарят. — От тебе нищо няма да взема, защото ти бе толкова щедър към нас!

Момъкът приел дара и се обърнал към скритата Халима:

— Целувай ръка на господаря си! — тя се показала изпод паланкина и му целунала ръка, а после пак се скрила под него, а той не откъсвал погледа си от нея. — Да те пази Аллах, майстор Обейд! — рекъл на сбогуване момъкът.

— Нека Аллах да те отведе жив и здрав при близките ти!

Златарят се прибрал в дюкяна си. Тежко му станало от раздялата, за него това другарство било истинско. Но пък се и радвал, че се стопила тревогата, която се била породила поради жена му.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Камр аз-Заман тръгнал на път, Халима му рекла:

— Ако искаш да останеш жив и здрав, води ме не по път, който е известен на всички!

И тръгнали по път, различен от този, по който хората били свикнали да отпътуват за Багдад. Стигнали до границата на Египет. Тогава момъкът написал писмо и го пратил по бързоходец на баща си.

А баща му, търговецът Абдул Рахман, по това време седял на пазара сред търговците и в сърцето му горял огън — от деня, в който синът му бил заминал, не бил получавал вест от него. Дошъл бързоходецът, който запитал:

— Ей, търговци, кой между вас е Абдул Рахман? Нося писмо от сина му Камр аз-Заман! Разделих се с него при Ариш!

Зарадвал се бащата, търговците го поздравили с благата вест. Взел писмото, отворил го, зачел се, а в него се казвало: „Изпращам моето «Мир вам» на теб и на всички търговци — хвала и благоговение пред Аллаха! Продадохме, купихме, спечелихме и се връщаме здрави, мирни и доволни!“

Вдигнал бащата голяма веселба, опънал трапези, поканил гости от близо и далече, довел музиканти с инструменти. Излязъл да посрещне сина си заедно с всички търговци. Дочакали го, прегърнали се баща и син, притиснали се един о друг и Абдул Рахман рекъл:

— Благословен е този ден, синко! Най-после Аллах ни събра пак заедно! Пристъпили и търговците към него, поздравили го, видели многото му стоки, слугите и паланкина. Внесли го на ръце в къщата. Когато жената излязла от него и бащата я видял, усетил, че тя е изкушение за всеки, който я зърне. Когато пък майката я видяла, сторило й се, че това е царска съпруга, заразпитвала я коя е, а Халима отвърнала:

— Аз съм снаха ти, майко!

— Ами щом той се е оженил, трябва да устроим голямо веселие! — рекла жената на Абдул Рахман.

Така и сторили, а когато гостите се разотишли, търговецът извикал сина си и го запитал:

— Синко, коя е тази неволница? За колко я купи?

— Тя не е неволница робиня, татко! — отговорил синът. — Тя беше причината за моя гурбет! Тя е същата, която ни описа дервишът онази нощ, когато преспа у нас, помниш ли? — и той разказал на баща си всичко от начало до край.

— Ти, синко, ожени ли се за нея? — запитал го бащата.

— Не, но съм й обещал да я взема за жена! — отвърнал синът.

— Значи искаш да те оженя за нея, така ли?

— Ако ми наредиш да се оженя — ще го направя, иначе няма да престъпя волята ти!

— Няма да нося вината ти нито на този, нито на онзи свят, ако се ожениш! — рекъл бащата. — Как можеш да я вземеш, след като е направила такива неща на мъжа си! Та тя ще направи същото и на теб заради друг мъж! Тя е изменница, а вяра у изменника няма! Чуй какво ще ти кажа! Нека ти потърся по-добро момиче! Ще те оженя за него, дори това да струва всичките ми пари, ще ти устроя сватба, каквато светът не е виждал! По-добре е хората да рекат: „Еди-кой си ожени сина си за дъщерята на еди-кого си!“, отколкото да кажат: „Синът му се ожени за жена без род и сой!“

Започнал той да моли сина си да не се жени, разказал му случки, примери, пословици, стихове и намеци, каквито се казват в подобни случаи, докато Камр аз-Заман накрая се съгласил:

— Щом е такава работата, татко, никаква женитба!

Бащата целунал сина си между очите и рекъл:

— Ти наистина си мой достоен син! Заклевам ти се, синко, непременно ще те оженя за най-хубавото момиче!

Той настанил жената на златаря Обейд и нейната прислужница във висока къща и заключил портите. Оставил при тях една черна слугиня да им носи храна и вода и рекъл:

— Ти и слугинята ти ще останете затворени, докато ви продам! Ако не слушате — ще ви погубя! Вие сте изменници и хаир от вас няма!

— Прави каквото си решил! — отвърнала Халима. — Заслужила съм си всичко!

Заключил ги той и посъветвал жените в къщата си:

— Никоя от вас да не е влязла при тях! С тях ще общува само абисинката, която ще им носи храна и вода!

Седнала Халима с прислужницата си, заплакала и заридала за всичко, което била сторила на мъжа си…

А Абдул Рахман изпратил сгледници да намерят момиче от род и сой за сина му. Търсили, що търсили и всеки път, щом намирали някоя, после виждали още по-хубава от нея. Накрая стигнали до щерката на шейх ул-исляма — била девойка, на която равна в Египет нямало — по-хубава, красива, кръшна и игрива, хиляда пъти по-красива от жената на златаря Обейд. Абдул Рахман я сгодил за сина си. После направили сватбата, устроили голяма веселба с богати трапези…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че празненствата продължили четирийсет дни. Всеки ден търговецът посрещал гости. Било сватба незапомнена, каквато никой никога не бил виждал. Последния ден бащата поканил бедняци от близо и далеч. И изведнъж сред останалите бедняци синът видял шейх Обейд, съпруга на Халима. Бил опърпан и уморен, по лицето му — следи от дългия път. Камр аз-Заман го познал и казал на баща си:

— Виж, татко, този бедняк, който влиза сега през вратата!

Огледал го бащата — а той бил в окърпени дрехи, в стара джалбаба, лицето му — бледно и покрито с прах, сякаш бил изостанал от кервана си хаджия, който се люшкал наляво-надясно. В него било въплътено казаното от поета:

Не знае младостта какво е бедността —

   а тя е бледна като слънцето при залез…

От хората се крие тя дори в пръстта,

   горчиви сълзи на бедняка във очите парят…

Ако го няма — никой и не пита

   къде е… Ако дойде — няма за какво —

че на бедняка всяка хапчица с просия е добита

   и той е чужд и гнил листец в човешкото дърво…

Или казано с други думи:

Върви беднякът — всичко срещу него е!

                Пред него всеки дом затваря си вратите

и без вина за всички той противен е,

                вражда навсякъде — а няма ги причините!

Дори и кучета — щом зърнат богаташа,

                към него тичат, махат му с опашка,

а видят ли бедняк, се втурват злобно

                и лаят го, оголват зъбите си страшно!

А колко хубаво е казал един друг поет:

И най-щастливият младеж заплашен е

                от бедност и коварство, и беди!

Те идват злобни, страшни и неканени

                и го удавят в мътните води…

— Кой е този, синко? — запитал бащата.

— Това е златарят майстор Обейд, мъжът на онази жена, която е затворена при нас! — отговорил синът.

А причината за появата на златаря в Кайро била следната:

Когато се сбогувал с Камр аз-Заман, той отишъл в дюкяна си, там му донесли някаква работа и той работил до края на деня. Привечер затворил дюкяна и се прибрал у дома си. Не видял вътре нито жена си, нито слугите, а самият дом бил в безобразно състояние, както го е описал поетът:

С живот кипяха пчелните килийки,

          а днес са празни дупки без пчели,

живяха като хора в тях щастливи,

          ала смъртта от този свят ги отдели…

Златарят се огледал насам-натам, затичал се от стая в стая, но никого не намерил. Отворил вратата на хазната си и видял, че е опразнена. Тогава се събудил от опиянението си. Разбрал, че жена му го е оплела в измамите си и му е изменила. Но той скрил всичко, за да не злорадстват враговете му. Знаел, че ако разкрие тази тайна, ще спечели само безчестие и тъга. Затуй си рекъл: „Слушай, скрий всичко, иначе ще полудееш! Трябва да направиш тъй, както е казано:

Сърцето не приема тайни — от тях то тясно става,

а вмъкне ли се там жената, се повече стеснява!…“

Затворил къщата си, отишъл в дюкяна, викнал най-доверения си работник и му казал:

— Моят приятел, младият търговец, ме покани да се поразходя до Египет! Ти оставаш мой довереник в този дюкян! Ако царят те запита за мене, кажи му, че с харема си съм тръгнал на хаджилък в Мека!

Разпродал някои вещи, купил камили, мулета и мамелюци, купил и една неволница, която скрил в паланкин, и след десет дни напуснал Басра. Всички мислели, че е взел и жена си на хаджилък. Хората се зарадвали, че Аллах ги е отървал от мъката да седят затворени всеки петък, и си говорели:

— Дано Аллах не го върне пак в Басра!

— Да се върнат, ама с краката напред! — казвали други.

Но дошъл петък и глашатаят излязъл както обикновено и викнал всички да се приберат в джамиите два часа преди петъчната молитва или да се затворят по къщите заедно с кучетата и котките. Хората се събрали, отишли при царя и рекли:

— Царю честити, златарят взе харема си и отиде на хаджилък! Защо сега ще ни затваряш?

— Как може този измамник да отпътува, без да ми каже! — възкликнал царят. — Ама щом се върне, няма да му се размине! Идете по дюкяните си, аз премахвам досегашното ви задължение!

А майстор Обейд го било стигнало същото, което се случило на Камр аз-Заман, преди да влезе в Басра — край Багдад го нападнали разбойници, ограбили го, взели всичко, което имал, а той се престорил на умрял, за да се спаси. Останал гол и бос. Влязъл в някакво градче. Аллах вдъхновил жителите му за хаир и те покрили голотата му с парцалива стара дреха. Той започнал да проси и така да си изкарва прехраната от град в град, докато стигнал в богопомазания град Кайро. Стомахът му се присвивал от глад, той се завъртял по пазарите да си изпроси нещо, а един човек му казал:

— Защо не отидеш на това и това място, сега там има сватба, ще се наядеш до насита! Сложили са богата трапеза само за бедняци и скитници! Влез и не се бой! На сватбата няма скрито-покрито!

Когато златарят отишъл на посоченото място и Камр аз-Заман го познал, търговецът Абдул Рахман му казал:

— Остави го засега, синко! Сигурно е гладен — нека си хапне и да се поуспокои, пък после ще го викнеш!

Изчакали, докато златарят се нахранил, после му дали да си измие ръцете, поднесли му прохладни и подсладени напитки с аромати на мускус и амбра. Тръгнал да си ходи Обейд, но търговецът изпратил след него един от слугите си, който му казал:

— Чужденецо, ела да поговориш с търговеца Абдул Рахман, хазаина на тази сватба!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че златарят се върнал, защото си помислил, че търговецът ще му даде нещо. А когато видял приятеля си Камр аз-Заман, едва не паднал в несвяст от срам. А момъкът го взел в прегръдките си, поздравил го и двамата се разприказвали. Поканил го да седне до себе си, но баща му рекъл:

— Абе, глупак такъв, така ли се посрещат достойни хора? Първо го изпрати в хамама, прати му дрехи по сан, пък после си поговорете!

Викнал той един слуга, наредил му да отведе златаря в хамама, изкъпали го, облекли го и той станал като шах на търговски град. А докато бил в хамама, хората разпитвали Камр аз-Заман:

— Кой е този? Откъде го познаваш?

— Той ми е приятел! — отговорил момъкът. — Много добрини ми направи! По професия е златар — няма втори като него! Царят на Басра го обича много, всички в града го почитат! Той направи за мен толкова неща, че даже ме е срам пред него! Не знам как да му се отплатя за уважението, което ми оказа!

Така превъзнасял заслугите на златаря пред всички, че хората почнали да го уважават и тачат, макар и да не го познавали.

— Ние всички ще му окажем уважение заради тебе! — рекли хората. — Но искаме да знаем защо е дошъл в Кайро, какво му е сторил Аллах, че е изпаднал на този хал!

— Не се чудете, хора! — рекъл момъкът. — Човек се намира винаги под висшата воля и съдбата! Докато е жив, никой не може да избегне нещастията! Вярно е казано в следните стихове:

Погубва, не прощава на никого съдбата!

И сан висок не дава голям ум на глупака!

   И затова, човече, предпазвай се от грешки —

   тогава тя ще клекне пред твоя ум човешки!

Блага огромни чезнат от най-дребнави злоби!

Причина има всяка промяна най-съдбовна!

Преди време той ми помогна, сега е мой ред да му върна добрините, или както е казано:

Прави добро, каквото да се случи —

           и все едно че дълг незнаен връщаш!

           Но към злините мисли не обръщай,

от тях не чакай нищо да получиш!

И докато разговаряли така, ето го и майстор Обейд. Всички се изправили, поздравили го, сложили го да седне по средата, а Камр аз-Заман рекъл:

— Благословен и благодатен да е този ден в живота ти, приятелю! Ще сторя за тебе повече от онова, което ти стори за мене! Успокой се, избърши очите си!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ШЕЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман говорел и успокоявал златаря Обейд, за да му попречи да пита за жена си или да разказва какво му била сторила тя. Златарят се досетил, че момъкът му подсказва да скрие станалото, поуспокоил се и отвърнал с думите на поета:

Съдбата ред един записа — щом някой прочете го,

   ще го разплаче той горчиво със кървави сълзи!

Съдбата силна не дарява с богатство никой грешен,

   но пък със грозна смърт всесилно душите ни коси!

Камр аз-Заман и Абдул Рахман повели златаря Обейд в тайна стая на харема и там бащата рекъл:

— Попречихме ти да говориш, защото се бояхме да не опозориш и себе си, и нас! Сега сме сами! Чия по твоему е вината — на жена ти или на сина ми?

— За бога, синът ти е невинен! — отвърнал златарят. — Мъжете имат естествен стремеж към жените и затова жените трябва да се въздържат да виждат мъже! Позорът е у жена ми — тя ми изневери!

Търговецът издърпал сина си встрани и му пошепнал:

— Синко, ние от опит вече знаем, че жена му не му е била вярна! Сега искам да проверя него, дали наистина е порядъчен мъж, или е бил сводник! Ще се опитам да го убедя да се помири с нея! Ако й прости, ще го съсека с меча си, а после ще погубя и нея с неволницата й, защото светът няма полза нито от един сводник, нито от една развратница! Ако пък я отблъсне — ще го оженя за сестра ти и ще му дам повече пари, отколкото си взел от него! — после се върнал при златаря и му казал: — Майсторе, към жените трябва да се отнасяме с търпение! Който обича една жена, трябва да има широко сърце! Жените се смятат за нещо отгоре и мразят мъжете! Щом съпрузите им показват прекомерна обич, те започват да се държат надменно, кокетно и понякога непристойно! Пък когато мъжът се гневи, когато вижда у жена си нещо неприятно, между тях не може да има дружба! Хората с широк ум и голямо търпение се примиряват! Казано е: „В небесата те ще се спуснат в прегръдките на мъжете си, а който е могъл да прости, Аллах ще му въздаде стократно!“ Тази жена е твоя съпруга! Тя трябва да получи прошка! На жените не им достигат вяра и ум! Злините им отминават и ако е пожелал Аллах, няма да се повторят! Ако заживеете с нас — ще ни бъдете желани гости и ще можете само да се радвате! Ако пък искаш да се върнеш в страната ти, ще ти дам от всичко предоволно! Ето, паланкинът е готов — качвай жена си и слугинята й и тръгвай! Трябва да ти е леко, а не да вървиш по трудния път!

— Къде е жена ми, господине? — запитал златарят.

— Ей в онази къща! — отговорил търговецът. — Направих така, че да не ми се сърди! Когато синът ми я доведе и пожела да се ожени за нея, аз му забраних и я заключих в тази къща! Тогава си казах: „Може пък да се появи мъжът й — ще му я предам!“ Каквото мислех — това и стана! Избрах за сина ми друга жена, а ти можеш да си вземеш твоята! Тази вечер Камр аз-Заман ще влезе при съпругата си, ето ти ключа от къщата, вземи го, влез и ти при своята жена, порадвай й се!

— Аллах да ти се отплати с всички блага вместо мен! — рекъл златарят, взел ключа и тръгнал към къщата.

Търговецът си помислил, че златарят е доволен от съвета. Взел меча си, тръгнал след него и поспрял да види какво ще направи с жена си.

А златарят влязъл при жена си Халима и я заварил горчиво да плаче, задето Камр аз-Заман се жени за друга. Чул и слугинята да й говори:

— Колко пъти те съветвах, господарке! Казах ти, че няма да видиш хаир от този момък! Ти не ме чу, ограби всичките пари на мъжа си и ги даде на него! После изостави дома си и го последва! А ето че той те изхвърли от ума си и сега се жени за друга! И последното, което спечели от него, е това затворничество!

— Мълчи, нещастнице! — викнала Халима. — Дори да се ожени за друга, един ден той ще си спомни за мене! За всеки случай ще се утеша с думите на оня, който е казал:

Нима не ти се мярка във ума

                жената, що за тебе само мисли?

Пази се на жените от гнева!

                Забравиш ли ги — зло те ще ти мислят!

Не може той да не ме потърси! Дори да умра в този затвор — той пак ще си бъде мой възлюблен и лечител на болката ми! Надеждата ми е пак да се слеем един в друг!

Като чул какви думи приказва, мъжът и влязъл при нея и викнал:

— Изменница! Желанието ти за него е все едно желанието на дявола да влезе в рая! Ти си събрала всички пороци у себе си! Ако знаех, че имаш макар и един от тях, нямаше нито за миг да те държа при себе си! Сега ще те погубя, пък дори после да ме погубят заради тебе, изменница такава!

Той сграбчил шията й с две ръце и произнесъл следните стихове:

Не отвърна ти честно на моята обич

                и изцапа обета с престъпна зараза!

Боже, как те обичах безкрай, безусловно,

                а след всичко безкрай обичта си намразих!

Стиснал гръкляна й, пречупил го и викнал на неволницата:

— Разпътнице! Вината е и твоя, ти си знаела за целия този грях и не си ми казала! — хванал и неволницата и я удушил.

Всичко това станало пред очите на Абдул Рахман, който стискал меча си зад вратата. Когато златарят удушил двете жени, обхванал го страх, уплашил се да не би да има възмездие срещу него. Объркал се, не знаел какво да предприеме. Точно тогава търговецът влязъл и рекъл:

— Успокой се, ти заслужи живота си! Виж този меч в ръката ми! Ако бе проявил слаба воля, щях да те погубя! Не мога да ти се отплатя с друго, освен да те оженя за дъщеря си, сестрата на Камр аз-Заман!

Повел го навън и наредил да се почисти всичко. После пръснал слух, че Камр аз-Заман си довел две неволници от Басра, но те умрели. Издърпали двете жени, покрили ги в савани и ги погребали. Така никой и не узнал истината за тях.

След това извикал свата си шейх ул-исляма и всички големци в града и рекъл:

— О, шейх ул-ислям, обяви брака на дъщеря ми Каукаб ас-Сабах със златаря Обейд! Получил съм изцяло целия откуп!

Сключил той брака между двамата и започнала нова голяма веселба. Въвели тържествено дъщерята на шейх ул-исляма като жена на Камр аз-Заман, а неговата сестра Каукаб ас-Сабах — като жена на майстор Обейд. После Камр аз-Заман влязъл в стаята на дъщерята на шейх ул-исляма, а майстор Обейд — при дъщерята на търговеца Абдул Рахман. Когато златарят видял жена си, разбрал, че е хиляда пъти по-хубава от някогашната му невярна съпруга. Той й отнел моминството и поживял у свата си известно време радостно и доволно. Но после му домъчняло за родината, отишъл при тъста си и му рекъл:

— Домъчня ми за родината! Оставил съм там за наместник един от работниците си! Реших да отпътувам, да разпродам имотите си и после да се върна тук!

— Майсторе — отговорил търговецът, — не виждам в думите ти нищо, за което да те укоря! Любовта към родината ни е завещана от вярата! Който няма хаир в родината си, няма да намери хаир и в други страни! Но ако отпътуваш без жена си, по-добре ще е да си останеш там! Правилно ще бъде да я вземеш, пък после, ако пожелаеш, върни се, но пак заедно с нея! Ние сме хора, които не знаят какво е развод, никоя наша жена не се е омъжвала два пъти и към никого не сме високомерни!

— Готов съм да я взема! — казал златарят. — Ала се боя да не би тя да не пожелае да дойде в страната ми!

— Синко, при нас няма жени, които да не слушат съпрузите си!

— Аллах да благослови и вас, и жените ви! — рекъл златарят, отишъл при жена си и й казал: — Искам да отида в страната си! Ти какво ще кажеш?

— Баща ми имаше власт над мен, докато бях мома! — отговорила тя. — Откакто съм се омъжила, цялата тази власт премина в ръцете на господаря ми и аз съм длъжна да го слушам!

— Аллах да възнагради и тебе, и баща ти! — рекъл той. — Нека той благослови и онова, което носиш в утробата си!

Събрал нещата си, приготвил си всичко нужно за път, тъстът му дал всичко, от което се нуждаел. Сбогувал се, взел жена си и потеглили…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че майстор Обейд пътувал, що пътувал заедно с жена си и стигнал до Басра. Излезли да го посрещнат близки и приятели, които си мислели, че е ходил в Мека. Едни се радвали на идването му, други се затъжили. Хората си говорели:

— Сега пак всеки петък ще ни притеснява, ще ни затваря по къщи и джамии, ще запира дори кучетата и котките ни!…

А когато царят на града чул за завръщането му, много се разгневил и пратил да му го доведат. Довели го, той го наругал гневно, викнал му:

— Как си могъл да тръгнеш, без да ми се обадиш! Толкова ли не се сети да вземеш нещичко и от мен, та да го дариш по време на хаджилъка си!

— Извинявай, господарю! — отговорил златарят. — Не съм бил на хаджилък, с мене се случи това и това… — и той му разказал надълго и нашироко какво му се било случило с жена му и с египетския търговец Абдул Рахман, който го оженил за дъщеря си. Накрая завършил с думите: — И аз я доведох, владетелю, в Басра!

— За бога! — възкликнал царят. — Ако не се боях от Аллаха, щях да те погубя и сам да се оженя за тази пречиста девойка, защото тя е достойна само за царе! Но Аллах я е създал за твой късмет, затова нека Аллах да те благослови с нея!

Той я оставил на златаря, който живял с нея после още пет години, след което всевишният Аллах го приел в лоното си. Тогава царят й пратил сгледници, но тя не се съгласила да се омъжи за него, като рекла:

— Царю, в моя род няма жена, която да се е омъжила повторно след смъртта на господаря си! И аз няма да се омъжа за тебе, дори да ме погубиш!

Тогава царят изпратил при нея човек да я запита дали иска да се върне в родината си, а тя отговорила:

— Ако ми направиш това добро, ще получиш отплата от бога!

Той събрал за нея наедно всички пари, които имал златарят, добавил от себе си толкова, колкото позволявал санът му, и я изпратил при баща й. Тя заживяла при него и до смъртта си не се омъжила повторно. В края на краищата всички измрели…

Тази жена не пожелала да замени съпруга си след смъртта му дори за един султан! Тогава какво да кажем за онази, която го сменя, докато е още жив, с момък от неизвестен род, при това с прелюбодеяние, а не както повелява законът. Това показва, че не всички жени са еднакви и че лудост с нищо не се лекува! Благословен е онзи, който е владетел на царе и поданиците им, който е вечно жив и не умира!…

[1] Персонажи от Корана и от различни авторски или фолклорни произведения — бел.прев. ↑

Приказка за Ибрахим бен Хасиб и Джамила — дъщерята на Абул Лейс, управителя на Басра

Разправят също, царю честити, че господарят на Египет Хасиб имал син. Нямало по-хубав от него на времето си. От страх баща му го пущал да излиза в града само за петъчна молитва. Веднъж, като излязъл за молитва, момъкът минал пред възрастен мъж, пред който имало много книги. Слязъл той от носилката си, заразгръщал, заразглеждал книгите и видял в една от тях изображение на жена, която сякаш ей сега ще проговори. Не бил виждал той по-хубава от нея, тя приковала ума му, извисила духа му и той казал:

— Шейх, продай ми книгата с тази картина!

Шейхът целунал земята пред него и рекъл:

— За тебе тя няма цена, господарю!

Оставил момъкът сто динара и взел книгата с картината. Започнал да я гледа денем и нощем, нито ядял, нито пиел, нито спял, само си говорел:

— Дали, ако запитам продавача кой е създал тази картина, той няма да ми каже кой е стопанинът й, дали живее с нея, дали е образ на разведена или на жена, изоставила някой страстно влюбен в нея?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на следващия петък момъкът минал отново край продавача на книги и го запитал:

— Кажи ми, чичо, кой е създал онази картина в книгата?

— Синко! — отговорил шейхът. — Тя е създадена от човек, който живее в Багдад, на име Абул Касим Сандалани. Той е от махалата Карах, но коя е изобразена там — не знам!

Момъкът се върнал у дома си, взел торба, напълнил я със злато и скъпоценности за осемдесет хиляди динара, изчакал до сутринта, измъкнал се, без да го усети никой, настигнал някакъв керван, видял един бедуин и го запитал:

— Чичо, колко път има от тук до Багдад?

— Къде си ти, синко, а къде е Багдад! — възкликнал бедуинът. — От тук до там има два месеца път!

— Ако ме заведеш до Багдад, чичо — казал момъкът, — ще ти дам сто динара и този кон под мене, който струва хиляда динара!

— Аллах да е свидетел на обета ти! — възкликнал бедуинът. — Но тази нощ трябва да пренощуваме заедно тук!

Момъкът се съгласил и останал при него. Когато сипнала зората, бедуинът потеглил бързо по един прав път, защото душата му горяла за обещания жребец. Стигнали до Багдад. Там бедуинът казал:

— Остани със здраве, господарю! Ето, това е Багдад!

Много се зарадвал момъкът, слязъл от коня, дал го на бедуина, дал му и сто динара. После метнал торбата на гръб, влязъл в града и заразпитвал къде е махалата Карах. Съдбата го отвела в сокак с десет стаи от двете страни — пет срещу пет. В дъното на сокака имало порта с две крила и сребърни халки. Пред нея — две мраморни скамейки, застлани с най-хубави килими. На едната седял намръщен мъж с благородно лице, облечен в пищни дрехи. Момъкът разбрал, че е в махалата, която му бил казал книжарят. Той поздравил човека. Оня отвърнал на поздрава му, поканил го да седне до него, запитал за хала му.

— Аз съм чуждоземец! — признал момъкът. — Моля, покажи ми тук някъде дом, в който да се заселя!

— Ей, Газаля! — викнал човекът.

Показала се неволница и рекла:

— На твоите услуги, господарю!

— Вземи няколко слуги! — рекъл той. — Идете в една от стаите, почистете я, подредете я, оставете в нея всичко, от което човек има нужда, и я дайте на този момък!

Неволницата направила каквото й наредили. Повел го шейхът, показал му дома и момъкът запитал:

— А колко ще ми бъде наемът?

— Докато живееш тук, хубавецо, наем няма да ти вземам!

Момъкът му благодарил. Шейхът извикал друга неволница и й наредил:

— Донеси шах! — донесла го тя и един мамелюк подредил фигурите. — Ще играеш ли шах с мене? — запитал шейхът.

— Разбира се! — отговорил момъкът.

Изиграли няколко игри и момъкът все побеждавал.

— Добър играч си, момко! — рекъл шейхът. — За бога, в Багдад няма човек, който да ме победи — а ти ме победи!

Когато домът бил подреден, шейхът му предал ключовете и запитал:

— Господине, няма ли да влезеш в дома ми и да споделиш залъка ми?

Съгласил се момъкът и влязъл в къщата. Видял, че това е прекрасен дом, орнаментиран със злато, в него имало много картини. Шейхът наредил да сложат трапеза. Донесли маса, изработена в йеменския град Сана, подредили на нея най-различни гозби, каквито той не познавал, но били пищни и вкусни. Ял момъкът до насита, измил се, погледнал за торбата до себе си и не я видял. Казал си: „Няма сила и воля освен у всевишния Аллах! Изядох парче за един-два дирхама, а изгубих торба с осемдесет хиляди динара!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато момъкът се затъжил, замълчал. Шейхът побутнал шаха към него и казал:

— Е, ще поиграем ли пак на шах?

— Добре! — отговорил той.

Този път шейхът победил и момъкът рекъл:

— Добре играеш, шейх! — оставил шаха и се изправил.

— Какво ти става, момко? — запитал шейхът.

— Искам си торбата! — рекъл момъкът.

Шейхът му донесъл торбата и рекъл:

— Ето я! Ще играеш ли пак с мене?

— Добре! — съгласил се момъкът.

Двамата пак се заиграли и момъкът победил!

— Когато умът ти бе в торбата, те победих, а щом ти я донесох, ти ме надви! — засмял се шейхът и продължил: — Ти от коя страна си, синко?

— От Египет съм! — отговорил момъкът.

— И защо си дошъл чак в Багдад?

Момъкът извадил книгата с картината и казал:

— Чичо, казвам се Ибрахим и съм син на Хасиб, господаря на Египет! Видях тази картина у един продавач на книги и тя прикова ума ми! Запитах го кой я е създал. Той ми отговори, че я е създал човек от Багдад, който живее в махалата Карах и се казва Абул Касим Сандалани! Взех малко пари и стигнах дотук! Щом си започнал да ми правиш добро — направи го изцяло! Покажи ми този човек, за да го запитам защо е създал тази картина и коя е неволницата, изобразена на нея!

— Синко — рекъл шейхът, — аз съм същият този Абул Касим Сандалани! Странното е, че съдбата те е довела точно при мене!

Момъкът скочил от мястото си, прегърнал го, целунал му главата и ръцете и възкликнал:

— Заклевам те в Аллаха, кажи ми чий е този образ!

Шейхът се изправил, отворил шкафа, извадил няколко хартии, върху които бил изобразен същият образ, и казал:

— Момко, на тази картина е моята братовчедка, чичовата ми дъщеря! Тя живее в Басра! Баща й е управител на града и се казва Абул Лейс. Тя се казва Джамила и няма по-голяма хубавица от нея! Но тя не търпи пред нея да се говори за мъже! Отидох в Басра при чичо ми да ми я даде за жена, много пари хвърлих за това, но отговор не получих! Разбрах, че когато дъщеря му узнала целта на идването ми, много се разгневила. Предала да ми кажат: „Ако имаш ум, не стой повече в този град! Иначе ще загинеш и сам ще си виновен, че си загубил главата си!“ Толкова властна е! Напуснах Басра с прекършен хатър! Направих тези картини по разни книги и ги пуснах да бродят по света — дано някоя попадне в ръцете на момък като тебе, пък той да се изхитри да се ожени за нея! — Ибрахим Хасиб свел поглед и се замислил, а Сандалани продължил: — Синко, в цял Багдад не съм виждал момък, по-хубав от тебе! Ако те зърне — ще те обикне! Но обещаваш ли ми, когато се съберете двамата, да й хвърля поглед, макар и отдалече?

— Добре! — съгласил се момъкът.

— Щом е така, живей при мене, докато дойде време за отпътуване! — казал шейхът. — Аз за три дни ще ти приготвя кораб да отидеш до Басра!

Изчакал момъкът шейхът да му приготви кораб. След три дни той го извикал и му казал:

— Готви се за път! Приготвих ти царски кораб и моряците са мои хора! Наредих им да ти служат, за да те доведат тук жив и здрав!

Качил се момъкът на кораба, сбогувал се с шейха и тръгнал на път. Стигнали до Басра. Той извадил сто динара да плати на моряците, но те му рекли:

— Ние получаваме платата си от господаря!

— Вземете ги като дар, няма да му кажа!

Те взели парите и се сбогували с него. Влязъл момъкът в Басра. Много очи го загледали, много погледи го затърсили — толкова бил хубав и строен! С него тръгнал един моряк — той запитал за привратника на хана и му го показали — бил висок и силен шейх. Поздравил го момъкът и той отговорил на поздрава му.

— Чичо, имаш ли една хубава стая? — запитал Ибрахим.

— Разбира се! — отговорил привратникът, отворил му една хубава стая със златни орнаменти и рекъл: — Тази стая ще ти подхожда, синко!

Извадил момъкът два динара и му ги подал:

— Това ти е дар за ключа!

Взел привратникът парите и го възхвалил. Момъкът влязъл в стаята и наредил на моряка да се върне на кораба. Подал на привратника един динар и се разпоредил:

— Донеси ми хляб, месо, някакви сладкиши, нещо за пиене! — човекът отишъл на пазара, върнал се с цялата поръчка, която бил купил само за десет дирхама, върнал му остатъка, но момъкът не го приел: — Похарчи ги за себе си! — зарадвал се привратникът. Момъкът хапнал само хапка-две и му рекъл: — Занеси това на домочадието си!

Взел го привратникът, занесъл го на семейството си и рекъл:

— Едва ли на земята има по-щедър и по-хубав от момъка, който днес се установи при нас! Остане ли по-дълго — по-голям хаир ще ни донесе! — върнал се при Ибрахим бен Хасиб и го заварил да плаче, стиснал коленете си. — Господине, защо плачеш? — запитал го той.

— Чичо, искам да пиеш с мене тази нощ! — рекъл момъкът, извадил пет динара и му ги подал: — Купи с това ядене и пиене! — а после му извадил още десет динара и рекъл: — А с тези купи ядки, благовония и още пет яребици! Донеси ми и уд!

Излязъл привратникът, купил каквото му наредили, и казал на жена си:

— Сготви това ядене! Прецеди това вино! Този момък ни заля с хаир!

Жената направила, каквото й поръчал, и привратникът го занесъл на султанския син Ибрахим…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Ибрахим и привратникът известно време яли, пили и се веселили, но по едно време момъкът заплакал и произнесъл този куплет:

Приятелю, не си губи душата!

          Богатствата в света да събера,

на рая да прибавя красотата —

          за миг един със нея ще ти ги подаря!

Изпуснал дълбока въздишка. Стъписал се привратникът и го запитал:

— Какво те разплака, господарю? Коя е тази, която пожела? Тя не може да е само пръст под нозете ти!

Момъкът извадил вързоп с най-хубави женски дрехи, подал му го и рекъл:

— Вземи това за жените си!

Привратникът ги занесъл на жена си. Тя се върнала с него и влязла при момъка, който плачел.

— Нямам думи да изразя благодарността си! — рекла му тя. — Кажи ни коя красавица желаеш, и тя ще бъде твоя неволница!

— Лельо! — заговорил момъкът. — Аз съм син на Хасиб, господаря на Египет, и съм влюбен в Джамила, дъщерята на войскаря Лейс!

— За бога, братко! — възкликнала жената на привратника. — Забрави тези думи, че чуе ли те някой — ще погинеш! Няма по-горделива от нея, никой не смее да спомене пред нея мъжко име — тя ненавижда мъжете! Избери си някоя друга!

Заплакал отново момъкът горчиво, а привратникът рекъл:

— Аз пък една душа само имам, но и нея ще заложа заради тебе! Ще наглася нещичко, пък дано постигнем желанието ти!

Двамата си отишли. Когато се съмнало, дошли отново и му рекли:

— Господарю, тук има един гърбав шивач! Той шие дрехите на господарката Джамила! Иди при него — дано пък той ти подскаже как да постигнеш целта си!

Момъкът отишъл в работилницата на гърбавия шивач. Заварил вътре десет мамелюци. Поздравил ги, всички отговорили на поздрава му, поканили го да седне. Видял го и гърбавият.

— Искам да ми зашиеш джоба! — рекъл момъкът.

Посегнал шивачът, взел топ коприна, ушил му джоба — а момъкът преди това бил скъсал нарочно джоба си! Той Извадил пет динара, дал му ги и се прибрал в хана.

— Какво съм му направил толкова, че ми даде цели пет динара! — възкликнал гърбавият шивач.

А момъкът, щом се съмнало, отишъл пак в работилницата му и рекъл:

— Чичо, я ми заший джоба, че пак се скъса!

Взел го шивачът, пак го ушил, а Ибрахим му платил десет динара. Взел ги шивачът, объркан от хубостта и щедростта на момъка, и рекъл:

— За бога, синко, не си дошъл ти само да си шиеш джоба, ама я ми разкажи истината!

— Тук не е място за разговори, чичо! — отвърнал Ибрахим.

— Ами щом е такава работата, ела да поседнем ей там! — хванал го майсторът за ръка, въвел го в една вътрешна стая. Разказал му Ибрахим всичко и той рекъл: — Аллах да пази живота ти, синко! Онази, за която говориш, ненавижда мъжете! Сдържай езика си, за да не изгубиш живота си!

Ибрахим се уловил за полите на дрехата му и го замолил:

— Заведи ме при нея, чичо, че аз така или иначе ще умра! Оставих царството си, царството на баща ми и дядо ми, и съм тръгнал сам по чужди страни само заради това!

Шивачът го съжалил и рекъл:

— Синко, и аз само една душа имам, но ще я заложа заради тебе! Утре ще измисля нещо, което да те зарадва!

Момъкът се върнал в хана. Когато се съмнало облякъл най-хубавите си дрехи, взел кесия с динари, отишъл при шивача и рекъл:

— Чичо, ако си изпълнил обещанието си, ще преброиш колко има в кесията!

— Иди веднага! — разпоредил се гърбавият. — Вземи три тлъсти кокошки, три окии тръстикова захар, напълни с пиене две големи кошници, вземи чаша, вържи всичко това в един вързоп, а след петъчната молитва се качи в лодката на някой лодкар и му кажи: „Искам да ме отведеш под Басра!“ Ако ти каже, че не смее да гребе на разстояние повече от един фарсах, ти му отговори: „Както искаш!“ Но почне ли да гребе, ти му дай още пари, докато не те отведе, докъдето искаш! Първата градина отдясно е на господарката Джамила! Спри при портата й! Ще видиш две високи стъпала, на горното има копринена постеля, а на нея седи човек, гърбав като мене! Помоли го, пък дано той те съжали и те заведе да я видиш скришом, макар и отдалече! Но не те ли съжали — и ти, и аз сме загинали! Тъй мисля аз, пък цялата работа е в ръцете на всевишния Аллах!

Момъкът се разделил с гърбавия шивач, върнал се в стаята си, взел всичко, което му наредил гърбавият, и го сгънал в хубав вързоп. Сутринта отишъл на брега на Тигър и видял там да спи лодкар. Събудил го, дал му десет динара и рекъл:

— Греби до под Басра!

— Само че няма да греба повече от един фарсах, господарю! — рекъл лодкарят. — Една педя повече — и ти, и аз ще загинем!

— Както желаеш! — рекъл момъкът.

Качили се, тръгнали, лодкарят загребал, но когато наближили градината, рекъл:

— Синко, оттук нататък не мога да греба! Преминем ли тази граница — и двамата ще загинем!

Момъкът извадил още десет динара и рекъл:

— Вземи тези пари — ще са ти в помощ!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че лодкарят взел парите и отново потеглил. Стигнали градината, Ибрахим бен Хасиб скокнал от лодката като изхвърлено копие, а рибарят обърнал назад и избягал.

Момъкът видял, че всичко е, както го бил описал шивачът: градината, отворената й порта, двете високи стъпала и на горното — постеля, върху която седял гърбав мъж с приятно лице, в дрехи, обшити със злато, а в ръцете му — сребърен жезъл в позлата. Момъкът паднал на колене пред ръката му и я целунал.

— Кой си ти? Кой те доведе до тук, синко? — запитал гърбавият.

— Аз съм страдащ чужденец! — отговорил той.

Смилил се гърбавият, сложил го да седне на леглото и му рекъл:

— Не бой се! Ако си задлъжнял — Аллах ще върне дълга ти, ако си се побоял — Аллах ще те запази от страха ти!

— Нито страх ме гони, нито дълг имам, чичо! — отвърнал момъкът. — Хвала на Аллаха, с негова помощ много пари имам!

— Кажи ми какво те накара да донесеш душата си и красотата си на това място, където ги чака гибел? — запитал гърбавият.

Разказал му Ибрахим бен Хасиб каква е работата. Гърбавият го изслушал, забил оглед в земята и запитал:

— Гърбавият шивач ли те прати при мене?

— Да! — отвърнал момъкът.

— Това е брат ми! Той е благороден човек! Обаче, синко, ако сърцето ми не се бе изпълнило с обич към тебе, всички щяхме да загинем — и ти, и той, и привратникът на хана, и жена му! На тази земя друга подобна градина няма. През целия ми живот освен мене тук са влизали само султанът и дъщеря му Джамила! Не съм виждал никой, който да се промъкне насам! На всеки четирийсет дни девойката идва с кораб и с десет неволници! Никога не съм я виждал! Но съм готов душата си да жертвам за тебе! Върви с мене, пък дано измисля нещо!

Въвел той момъка в градината. Когато Ибрахим я видял, помислил, че е райска — сплетени на гъсто дървета и високи палми, буйни потоци, птици, които се надпяват на разни гласове. Гърбавият го довел до един портик и казал:

— Ето тук присяда господарката Джамила!

Момъкът се загледал — това бил един от най-хубавите строежи, които бил виждал, по него имало изображения от злато и лазурит, с четири портала от четирите страни, до тях се стигало по пет стъпала, по средата — водоем, до който извеждало позлатено стълбище, гравирано със скъпоценни камъни, около фонтана били наредени големи и малки статуи, от чиито уста шуртяла вода, а когато водата изскачала навън, статуите издавали различни гласове и на човек му се струвало, че е в рая. Зад портика имало езеро с лодки с посребрени лопати, дръжките им — от коприна. Отляво се откривал изглед към зелена сграда, пълна с различни животни. Отляво се откривал изглед към поляна, по която тичали разни птици. Замаял се момъкът и седнал при портата на градината, градинарят отишъл някъде и се върнал с тепсия, препълнена с пилета, яребици, други богати гозби, захаросани сладки, сложил всичко пред момъка.

— Сит съм докрай! — рекъл Ибрахим. — Радостта ме нахрани!

— Така е с царете и царските синове! — рекъл гърбавият градинар. — А какво има в тази кесия, която мачкаш в ръцете си?

— Нося я за тебе! — отвърнал момъкът. — Тя ще ти стигне за цял живот, ако ме заведеш при господарката Джамила!

Надигнал се шейхът, отвел го на едно място пред портика, направил му между дърветата заслон като скривалище и рекъл:

— Тук ще седиш! Щом дойде — ще я видиш, а тя няма да те усети! Това е най-многото, което мога да измисля, останалото е от Аллаха! Като си отиде — връщай се, откъдето си дошъл, ще ти кажа тогава сбогом, ако е пожелал Аллах!

Благодарил му Ибрахим, оставил кесията в скривалището, което градинарят му направил, а той му рекъл:

— Утре е денят, когато ще дойде господарката на сърцето ти!

Разхождал се Ибрахим из градината, хапнал от плодовете й, пренощувал, а когато се сипнала зората, произнесъл утринната си молитва. При него притичал пребледнял градинарят и казал:

— Ставай и отивай в скривалището! Дойдоха неволници да претърсят местата — тя идва след тях! Пази се да не плюеш, да не се секнеш, да не кихаш, че и двамата ще загинем!

Момъкът се скрил в скривалището. Появили се пет неволници, влезли в портика, измили пода му, напръскали го с розова вода, напръскали с алое и амбра, подредили копринени възглавници. След тях дошли петдесет неволници с музикални инструменти, дошла и Джамила в паланкин от червена коприна. Неволниците повдигнали полите на паланкина със златни ченгели, тя излязла от него и всички седнали. Но момъкът не можел да я види. Неволниците поднесли ядене и пиене, всички се нахранили, измили ръцете си, после сложили кресло и Джамила седнала в него. Всички дружно ударили инструментите и запели. Ето че се обърнала и Джамила. Видял я Ибрахим, видял и накитите на главата й — златна коронка с вградени в нея бисери. Тя се смеела, а той си казал: „Видях я! Умът ми е удивен, разумът ми — замъглен, от хубостта й съм пленен, че няма земята по-хубава от нея!“ После с разплакани очи прошепнал следния куплет:

Видях те, но не срещнах твоя поглед,

                а устните ти скрива покривало…

Попивам образа, стопен съм и безволев,

                а хубостта ме просто подлудява!

— Нека десет от вас потанцуват и попеят! — рекла тя.

След танца на десетте девойки всички заобиколили Джамила и се замолили:

— Господарке, искаме и ти да потанцуваш!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че неволниците продължавали да настояват и тя да играе, докато накрая Джамила съблякла горната си дреха и останала по риза от златно платно, обшита със скъпоценности. Изпъчили се гърдите й като нарове, блеснало лицето й като луна при пълнолуние. Тя танцувала по непознат за Ибрахим начин, ръцете й се извивали така, че напомняли поклащането на стройни тополи при хладен вятър. Тя била, както е казал поетът:

Във мярката за хубост да я сложат —

                тя ще й бъде нито дълга, нито къса,

а всяка друга хубавица безподобна

                от хубостта й само късче носи!

Или както е казал друг:

Танцува — клонка от топола права!

Дъхът ми спира и се задушавам!

           А стъпките й леки ме прехласват

           и огън във сърцето ми разпалват!

Гледал я Ибрахим и така си мислел, когато тя изведнъж метнала поглед към него, зърнала го, променил се цветът на лицето й и тя казала на неволниците:

— Вие пейте, аз ей сега ще дойда!

Грабнала някакъв дълъг нож и пристъпила към скривалището. Но когато се приближила, Ибрахим загубил свяст. Тя се навела над него, лицето й се доближило до красния му лик, мигом изпуснала ножа и си рекла: „Всемилостивият преобръща сърцата!“ И когато момъкът дошъл на себе си, го заговорила:

— Не бой се, момко! Няма от какво да се боиш! Кажи ми кой си? Какво те е довело до това място? — той целунал земята пред нея и долепил лицето до полите й. — Остави това, за бога! — възкликнала тя. — Аз друг мъж не съм виждала, а сега само ти оставаш в спомена ми! Кой си?

Ибрахим й разказал историята си. Тя се смаяла от думите му и рекла:

— Господине, моля те, кажи ми, ти ли си наистина Ибрахим бен Хасиб?

— Аз съм! — отговорил момъкът.

— Значи ти се тоя — заговорила тя, — който ме накара да не погледна друг мъж! От мига, когато чух, че в Египет имало момък с такава красота, каквато никой друг мъж не носи по света, и узнах, че тоя момък се казвал Ибрахим бен Хасиб, аз си представях твоя лик и в сърцето ми пламна обич към тебе. С мене стана онова, което е казано от поета:

Аз само чух за тебе —

                без да те видя, влюбих се с охота,

                понякога ухото

                при влюбването изпреварва и окото!

За бога, ако бе някой друг, щях да обеся и него, и градинаря, пък и привратника на хана, и шивача, и онези, които са крили истината от мене! Но сега трябва да донеса да хапнеш, без да забележат неволниците!

— Аз имам за хапване и пийване! — рекъл момъкът.

Отворил торбата си, измъкнал някакво пиле, тя започнала да къса късчета и да ги слага в устата му, той правел същото с нея, а на двамата им се струвало, че ядат манна небесна! После си пийнали. През цялото време неволниците пеели. Така продължило от сутринта до пладне. Тогава девойката рекла:

— Сега си иди и приготви кораб! Изчакай ме на еди-кое си място и аз ще дойда там! Не мога да живея занапред, разделена от тебе!

— Господарке! — рекъл момъкът. — Имам кораб, готов е и плащам на моряците му! Те ме чакат!

— Така го исках и аз! — рекла тя и се върнала при неволниците.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Джамила казала на неволниците:

— Хайде, ставайте! Време е да се връщаме!

— Как така да ставаме! — възпротивили се те. — Нали прекарваме тук три дни!

— Стана ми много тежко! — рекла тя. — Сякаш съм болна! Боя се да не ми стане още по-зле!

Облекли се, качили се на кораба. Градинарят дошъл при Ибрахим, без да подозира какво му се е случило.

— Е, Ибрахиме! — казал той. — Нямаш късмет да й се порадваш по-задълго! Обикновено стоят тук по три дни! Да не те е забелязала?

— Нито тя ме е видяла, нито аз нея! — отговорил момъкът. — Че тя въобще не излезе от портика!

— Ако те беше забелязала, и двамата вече да сме мъртъвци! Но ти постой при мене, тя ще дойде пак някой ден, пак ще я видиш!

— Не мога! — отвърнал Ибрахим. — Имам доста пари и се боя за тях! Имам и слуги — страх ме е да не ме забравят!

— Ще ми тежи раздялата с тебе! — рекъл гърбавият, прегърнал го и се сбогувал с него.

Ибрахим се върнал в хана, прибрал си парите и нещата.

— Хаир, хаир те е достигнал! — възкликнал привратникът.

— Не можах да постигна целта си! — рекъл Ибрахим. — Реших да се върна при своите!

Привратникът се сбогувал с него, натоварил се с вещите му и ги донесъл до кораба. После Ибрахим наредил да подведат кораба на посоченото място. Когато се мръкнало, Джамила дошла при тях преоблечена като мъж, със залепена брада, с пристегната с пояс снага, в едната ръка — с лък и стрела, в другата — оголен меч. Никой не я познал.

— Ти ли си синът на Хасиб, господаря на Египет? — запитала тя.

— Да, аз съм! — отвърнал той.

— Че кой си ти да идваш и да позориш царски дъщери! — креснала тя. — Изправи се, за да отговаряш пред султана!

Ибрахим паднал в несвяст от уплаха, моряците изтръпнали от страх. Като видяла какво му е сторила, тя смъкнала брадата си, прибрала меча и той видял, че това е възлюблената му Джамила.

— За бога, сърцето ми изтръгна! — възкликнал Ибрахим и се обърнал към моряците: — Бързо потегляйте!

Вдигнали те платната и корабът бързо потеглил. Само за няколко дни били в Багдад. Корабът спрял на пристана и моряците, които били на сушата, викнали на новопристигналите:

— Ей, вие! Привет! Добре сте дошли! — и наобиколили пристигналия кораб. Ибрахим ги огледал и видял, че начело е Абул Касим Сандалани, който възкликнал:

— Хвала на Аллаха, че дойдохте здрави и читави! Стана, което исках! — и се обърнал към събралите се: — Разпръснете се и си вървете! Аз имам тук още работа! — и запитал Ибрахим: — Намери ли, което търсеше?

— Да, намерих го! — отвърнал той.

Сандалани протегнал ръка със свещ, за да ги огледа. Когато го видяла, Джамила побледняла и потъмняла. А Сандалани, когато се убедил, че са те, рекъл:

— Аллах да ви пази! Аз заминавам за Басра да служа на тамошния султан, но имам и дар за тези, които са дошли от там!

Измъкнал кутия със сладкиши и им я подал — а в тях имало омайно биле.

— Светлина на очите ми, какъв ти е този? — запитал Ибрахим.

— Той ми е братовчед, чичов син ми е! — казала тя. — Той ме поиска преди време от баща ми, но аз не го пожелах! Тръгва за Басра и сигурно ще разкаже на баща ми за нас!

— Ами! Докато той стигне до Басра, ние ще сме в Мосул! — възразил момъкът, хапнал малко от сладкиша и още когато устните му го докоснали, главата му клюмнала до земята.

Чак когато се съмнало, той кихнал и омайното биле изскочило от носа му. Отворил очи и видял, че е гол и захвърлен на градския боклук.

— Значи Абул Касим Сандалани ми устрои капан, измами ме! — възкликнал той.

Бил само по долни шалвари, не знаел накъде да тръгне. Изправил се и направил няколко бавни крачки.

И ето че точно тогава се появил градският валия начело на дружина с оголени мечове и боздугани. Изплашил се момъкът, видял наблизо някакъв хамам и се вмъкнал в него. Кракът му се спънал в нещо, той го пипнал и ръката му се изцапала с кръв. Избърсал я о шалварите си, без да разбере какво е това. Напипал убит човек — главата му останала в пръстите му. Пуснал я, скрил се в някакъв ъгъл на хамама. Точно тогава валията се изправил пред входа и наредил:

— Претърсете това място!

Влезли десетина души със свещи. От страх момъкът се скрил зад стената, но в светлината на свещите забелязал кой е убитият — девойка с лице на месечина, главата й била на една страна, тялото — на друга, облечена в скъпи дрехи. Разтреперило се сърцето му. Стражът го видял и скочил към него с оголен нож в ръката. Пристъпил към него и възкликнал:

— Хвала на Аллаха, създал този хубав лик! Откъде си, момко? — а после го хванал за ръката и креснал: — И защо си убил това момиче?

— За бога, нито съм я убивал, нито знам кой я е убил! — възкликнал момъкът. — Вмъкнах се на това място, защото съм гол и ме беше страх от вас! — разказал му с две думи историята си и добавил: — За бога, не ми правете зло, че моето си ми стига!

Човекът го отвел при валията. Когато той зърнал кървавите следи по ръката и дрехите му, викнал:

— Тук няма нужда от доказателства! Отсечете му главата!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Ибрахим бен Хасиб горчиво заплакал и произнесъл следния куплет:

Вървим по следите си предначертани,

съдбата ни стига, кой — късно, кой — рано!

           Щом Аллах ни е предписал съдбата,

           значи дошъл е ред да гнием в земята!

Въздъхнал дълбоко. Смилило се сърцето на палача и той възкликнал:

— За бога, това не е лице на убиец!

— Отсечи му главата! — повторил валията.

Поставили го на пъна, завързали му очите с кърпа. Палачът извадил меча си, а момъкът викнал:

— Невинен съм!

И точно тогава долетял конник и креснал:

— Спрете! Свали ръката си, палачо!

Случило се било чудо невиждано. А то било, че господарят на Египет Хасиб изпратил своя най-верен сановник при халифа Харун ар-Рашид с дарове и одежди, а също и с писмо, в което пишело: „Синът ми изчезна от една година. Чух, че бил в Багдад! Моля благоволението на халифа да узнае нещо за него, нека се потрудят да го намерят и да ми го върнат по този мой сановник!“

Когато халифът прочел писмото, наредил на валията да узнае какво е станало с момъка. Разбрали, че Ибрахим е заминал за Басра. Халифът съобщил за това на египетския сановник, написал писмо, предал му го и му наредил да отпътува за Басра. Когато сановникът излязъл от двореца, видял валията и запитал:

— Кой е този красавец? Какво е сторил? — разказали му за станалото. Сановникът не познал султанския син в този му хал, но рекъл: — Лицето на този момък не е на убиец! — разпоредил се да развържат момъка. Довели му го, но след толкова мъки цялата му хубост била потъмняла. — Разкажи ми патилата си, синко! — рекъл сановникът. — Какво общо има с тебе убитото момиче?

Ибрахим погледнал сановника, познал го и възкликнал:

— Горко ти! Не ме ли позна? Аз съм Ибрахим, синът на твоя господар! Сигурно си тук, за да ме търсиш!

Втренчил сановникът погледа си, познал сина на господаря си и му се поклонил. Валията побледнял, а сановникът му креснал:

— Горко ти, нещастнико! Нима искаше да погубиш сина на моя господар, владетеля на Египет Хасиб!

Целунал валията полите на наметката му и се замолил:

— Че откъде да го позная, господарю? Като го видяхме в този му вид, пък и убитото момиче беше до него…

— Горко ти! — креснал сановникът. — Та този момък е едва петнайсетгодишен! Той птичка не е убивал — как може човек да убие! А ти разпита ли го кой е, какъв е?

— Търсете убиеца на девойката! — викнал валията на хората си.

Те се разтършували в хамама и след малко открили там скрития убиец. Довели го пред валията. Той го отвел в дома на халифа, като му разказал кое как се е случило. Халифът заповядал да отсекат главата на убиеца, после наредил да му доведат сина на Хасиб. Когато Ибрахим се изправил пред него, халифът се усмихнал и казал:

— Разкажи ми патилата си!

Разказал му Ибрахим историята си. Разгневил се халифът, пратил да извикат палача Масрур и му наредил:

— Иди веднага в дома на Абул Касим Сандалани и ми го доведи заедно с девойката Джамила!

Втурнал се Масрур, влязъл в дома на Сандалани и видял, че девойката е завързана за косите й, изгубила всякаква сила. Освободил я и заедно със Сандалани я довел при халифа. Щом я зърнал, той се възхитил на хубостта й, а после се обърнал към Сандалани:

— Вземете този и отсечете ръцете, с които е удрял тази красавица! Обесете го, а парите и имотите му предайте на Ибрахим!

Така и направили. Но докато всичко това ставало, ето че дошъл Абул Лейс, управителят на Басра и баща на Джамила. Той поискал подкрепата на халифа срещу Ибрахим, сина на владетеля на Египет Хасиб, като му се оплакал, че е отвлякъл дъщеря му.

— Но благодарение на него тя бе спасена от мъчения и смърт! — рекъл халифът. Той наредил да доведат сина на Хасиб и когато това било сторено, се обърнал към Абул Лейс: — Съгласен ли си този момък, син на султана на Египет, да стане твой зет, като се ожени за дъщеря ти?

— Слушам и се подчинявам на Аллаха и на тебе, емир на правоверните! — отговорил той.

Извикал халифът кадия и свидетели, омъжил девойката за Ибрахим бен Хасиб, дарил му всичките богатства на Сандалани и му приготвил всичко за път и завръщане в родината му. Там той живял в голяма радост и огромно щастие, докато и при него не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва! Хвала на Всевишния, който е вечно жив и не умира!…

Приказка за сарафина Абдул Хасан от Хорасан и Шаджарат ад-Дур

Разправят също, царю честити, че халиф Муатадид би-л-Лях бил човек, който работел много и имал благородна душа. В Багдад той имал шестстотин везири и нищо от хорските дела не оставало скрито за него. Веднъж той излязъл с Ибн Хамдун да види какво става в града. Горещината и зноят го поизморили и двамата спрели в една красива пресечка. Насреща си видели прекрасна, високо извисена сграда, която показвала, че стопанинът й има изискан вкус. Седнали на скамейка пред портата й да си починат. Точно тогава от къщата излезли двама слуги и единият рекъл на другия:

— Дано днес ни дойде някой гост, че господарят ни сяда на маса само ако има поне двама гости! Все търсим, но никого не виждаме!

Учудил се халифът на тези думи и казал на Ибн Хамдун:

— Това показва, че стопанинът на този дом е благороден мъж! Трябва да посетим дома му! — после се обърнал към слугата: — Предупреди господаря си, че ще му гостуват двама чуждоземци!

Да не забравим да отбележим, че когато халифът се разхождал между поданиците си, той се обличал като търговец.

Затичал се слугата при господаря си да му съобщи новината. Той се зарадвал и излязъл лично да ги посрещне. Бил мъж с хубаво лице и благородни черти, в бяла ленена риза и позлатен плащ, от него лъхал хубав аромат, а на ръката си носел пръстен с рубин. Той поздравил двамата и рекъл:

— Добре дошли на гостите, които ме възнаграждават толкова щедро с присъствието си!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халиф Муатадид и Ибн Хамдун влезли в къщата и видели в нея стройни слуги и омайни кътчета, подобни на късчета от рая. По-късно Ибн Хамдун разказвал за тази среща следното:

Погледнах към халифа и забелязах, че лицето му се промени. Познавах по изражението му кога е доволен и кога — ядосан. Помислих си: „Защо ли се ядоса?“ Донесоха златен леген, измихме си ръцете. Разстлаха копринена покривка, сложиха върху нея трапеза от бамбук.

— В името на Аллаха! — заговори стопанинът. — За бога, гладът ме изгриза отвътре! Бъдете добри, хапнете си от скромните ми ястия, както повеляват добрите нрави!

Той започна да разкъсва кокошките, да реди месата им пред нас, да се смее, да произнася стихове. Хапнахме, преместихме се в друга стая. Там сложиха трапеза с райски плодове и вкусни сладкиши. Но халифът продължаваше да се мръщи, не се усмихваше, а уж душата трябва да се радва в такива мигове, пък и по навик той обичаше веселбата и песните. Знаех, че не е човек злоблив или завиждащ, и пак си помислих: „Защо ли е намръщен?“ Донесоха прибори за пиене и прозрачно вино с кани от злато, сребро и кристал. Стопанинът чукна по вратата на съседната стай с бамбуковия си бастун, тя се отвори и от там излязоха три неволници с девствени снаги и с лица като слънце по пладне. Едната свиреше на уд, другата удряше джанак, третата танцуваше. Подадоха ядки и плодове.

— Ти благородник ли си? — запита халифът.

— Не, господине, от търговския еснаф съм! — отговори стопанинът. — Хората ме знаят като Абул Хасан Али, син на Ахмед от Хорасан!

— Ти знаеш ли кой съм аз, човече?

— За бога, не познавам нито тебе, нито благородния ти спътник!

— Стопанино! — заговорих аз. — Пред тебе е емирът на правоверните Муатадид би-л-Лях, внук на Мутауаккил аля-л-Лах!

Скочи човекът, целуна земята пред халифа, разтреперан от страх, и промълви:

— О, емир на правоверните! Ако си намерил при мен нещо да не достига или ако съм показал неуважение към твоя светлост, прости ми!

— Не може да има по-голямо уважение от това, което ни оказа! — рече халифът. — Но онова, което си скрил, трябва да го допълниш с разказа си! Ако ти повярвам, ще се спасиш от гнева ми, но ако не ми кажеш истината — ще те затворя, защото имам ясни доказателства срещу тебе, и ще те измъчвам, както никой никога не е измъчвал!

— С помощта на Аллаха ще ти разкажа всичко! — възкликна човекът. — Какво съм скрил в душата си, емир на правоверните?

— Когато влязох в дома ти — каза халифът, — видях колко е хубав и светъл, как е уреден и украсен, но тук върху всичко, дори върху дрехите ти, е името на дядо ми Мутауаккил аля-л-Лах!

— Така е! — отговорил човекът. — Нека Аллах ти помага винаги справедливостта да бъде твой спътник, а истината — твоя дреха! Пред милостта ти никой не може да говори друго освен истината!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И СЕДЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Халифът наредил на Абул Хасан да седне и да разкаже историята си. Човекът заговорил:

— О, емир на правоверните, Аллах да ти помогне да побеждаваш в негово име и да те дари с благата си! Аз ще ти разкажа всичко!

И той заразказвал:

* * *

Баща ми, о, емир на правоверните, работеше на пазара на сарафите, продавачите на благовония и търговците на платове. Във всеки пазар той имаше сергия за различни стоки. Беше наел една стая в пазара на сарафите, за да се преоблича в нея, после отвори и дюкян. Скоро парите му нямаха брой и чет. Бях негов единствен син, той ме обичаше. Когато усети, че смъртта тропа и на неговата врата, той ме извика, повери ме на майка ми и се прибра в лоното на Аллаха. Останах сам и се отдадох на удоволствия — ядях и пиех заедно с дружина приятели. Майка ми ми забраняваше, ругаеше ме, но аз не я слушах. Но ето че парите се свършиха. Разпродадох всички имоти, остана ни само къщата. Тя бе хубава къща, о, емир на правоверните!

— Искам да продам и къщата! — казах на майка си.

— Синко, ако я продадеш, ще бъдеш опозорен, защото няма да има къде глава да подслониш! — възрази тя.

— Тя струва пет хиляди динара! — отговорих аз. — Ще купя по-малка за хиляда, а с останалите ще завъртя търговия!

Тя пожела сама да купи къщата от мене. Отвори долапа и извади порцеланово гърне, в което имаше пет хиляди динара. Стори ми се, че покривът рухна върху главата ми.

— Синко — каза тя, — не си мисли, че това са пари от баща ти! Това са пари от моя баща! Спестих ги за времето, когато ще има нужда! Докато баща ти беше жив, бях богата и нямах нужда от тях!

Грабнах парите от нея и пак се върнах към старото — ядене, пиене, веселби, — докато похарчих и тези пет хиляди! Не приемах от майка нито дума, нито съвет. После й казах:

— Искам да продам къщата!

— Синко! — възрази тя. — Аз вече те спрях да я продаваш! Как може да я продадеш повторно?

— Не дрънкай много — трябва да я продам! — креснах аз.

— Аз я купувам за пет хиляди динара! — рече тя. — Но няма да ти ги дам, а сама ще поема делата ти в ръцете си!

Продадох й я отново за същата цена и тя пое делата ни в ръцете си. Извика посредниците на баща ми и даде на всекиго по хиляда динара да търгуват. Така парите останаха в ръцете й, тя следеше какво се дава и какво се взема. Даде и на мене да завъртя търговия и ми викна:

— Сядай в дюкяна на баща си!

Послушах я, о, емир на правоверните! Влязох в дюкяна на пазара на сарафите! Появиха се приятели, които купуваха от мене. Споходи ме печалба, парите ми станаха повече! Когато видя, че вече съм по-добре, майка ми ми показа всичките скъпоценности, които бе пазила у себе си, върна ми и онези имоти, над които беше наложен запор. Парите ми станаха колкото преди. Живях така известно време. В дюкяна си отделих втора стая за почивка. Седях си веднъж в нея, когато влезе неволница — по-хубава очите ми не бяха виждали!

— Това ли е дюкянът на Абул Хасан Али, сина на Ахмед от Хорасан? — запита тя.

— Да! — отговорих.

— А къде е той самият?

— Аз съм!

Загубих ума и дума от хубостта й, а тя седна и каза:

— Кажи на чирака да ми отмери триста динара!

Наредих на чирака да й отмери колкото поиска[1]. Претегли ги той, а тя ги взе и си излезе. Бях съвсем объркан.

— Познаваш ли я? — запита чиракът.

— Не, за бога!

— Защо тогава ми нареди да й претегля златото?

— За бога, не знаех какво говоря — тя ме заслепи със своята хубост!

Надигна се момчето и излезе навън — тръгнало след нея, без аз да знам. После се върна разплакано от болката на плесника й и ми разказа:

— Тръгнах след онази неволница да видя къде отива! Когато ме забеляза, се извърнах, но тя ме удари така, че едва не ме уби, без малко да остана едноок!

Мина месец, без да я видя. Бях си загубил ума по нея, о, емир на правоверните! Но ето че тя се появи в края на един ден. Едва не полетях от радост! Запита ме за хала ми, а после рече:

— Сигурно се чудиш — коя ли е тази измамница? Взе ми парите и избяга!

— За бога, господарке, и парите ми, и душата ми са твои! — отговорих.

Тя сне покривалото от лицето си, приседна да си почине, а накитите и нанизите блестяха по шията и гърдите й. После каза:

— Отмери ми триста динара!

Претеглих й златото, тя го взе и си тръгна.

— Тръгни подире й! — наредих на чирака.

Той тръгна след нея, но скоро се върна порязан от нож!

Нямаше я пак известно време. Веднъж бях сам, когато тя влезе. Поседнахме, обменихме си някоя дума и тя каза:

— Отмери ми петстотин динара, имам нужда от тях!

Исках да я запитам: „За какво ли пък и ти давам парите си?“, но лудостта на любовта замрази езика ми. Всеки път, щом я видех, побледнявах, забравях какво искам да кажа — както го е казал поетът:

Щом зърна я — внезапно онемявам

и поразен, си думите забравям!

Претеглих й петстотин динара, тя ги взе и си тръгна. Сам тръгнах подире й. Стигнахме до златарския пазар. Тя спря при един човек, взе от него една огърлица, започнаха да се пазарят, той не отстъпваше и тя се обърна към мене с думите:

— Дай ми още петстотин динара!

Онзи с огърлицата ме видя, пристъпи към мене и ме поздрави.

— Дай й огърлицата за моя сметка! — казах.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абул Хасан от Хорасан:

* * *

Девойката взе огърлицата и си тръгна. Проследих я до река Тигър. Там тя се качи на една гемия. Целунах стъпките й. Тя ме зърна и се разсмя. Седях прав и я гледах, докато се скри в един дворец. Разбрах, че е дворецът на халифа Мутауаккил. Върнах се, о, емир на правоверните, и в душата ми се събра цялата мъка на света — та тя бе взела вече от мене толкова много пари! Казах си: „Взе ми парите, открадна ми ума, май и душата си ще загубя заради нея!“ Върнах се у дома и разказах на майка си всичко, което ми се бе случило.

— Синко! — рече ми тя. — Отсега нататък не бива да я слушаш — иначе ще погинеш!

Върнах се в дюкяна си. Дойде при мене посредникът ми от пазара на благовонията — бе възрастен шейх.

— Господарю! — каза той. — Защо ми се виждаш променен? Какво е станало? — разказах му за всичко и той каза: — Синко, това ще е някоя от неволниците в двореца на емира на правоверните! Забрави парите — те са на всевишния Аллах! Ако се появи при тебе — пази се, но не й се противопоставяй! Помни това, докато не измисля нещо, което да те спаси от гибел!

Остави ме, отиде си, а в сърцето ми — огън пламък! Дойде краят на месеца и ето че тя се появи отново и запита:

— Какво те накара да ме преследваш?

— Страстта в сърцето ми! — отговорих и заплаках.

Тя също се разплака, прости ми и рече:

— За бога! В сърцето ти гори страст, но в моето сърце тя е още по-голяма! Не знам какво да правя! — бутна в ръката ми някаква хартийка и рече: — Отнеси това на еди-кой си, той е моят пълномощник и вземи каквото е записано в нея!

— Нямам нужда от пари! — отговорих. — И парите, и душата си вече съм жертвал за тебе!

— Ще измисля нещо, за да ме притежаваш! — рече тя. — Само че ще е много мъчна работа!

Сбогувах се и тя си тръгна. Отидох при шейха на пазара за благовония и му разказах какво ми се случи. Той дойде с мене към дома на Мутауаккил, за да види откъде бе влязла неволницата. Мъчеше се да измисли някоя хитрост, огледа се и видя работилницата на един шивач — неговият прозорец гледаше към реката.

— Скъсай джоба си, иди при него и го помоли да ти го ушие! — рече той. — Плати му десет динара!

Не направих това, а взех два отрязъка гръцка коприна и казах на шивача:

— Скрой ми и ми уший от това четири наметала — две с ръкави и две без ръкави! — когато той свърши наметалата, му платих много повече, отколкото се полагаше. Подаде ми ги и аз му рекох: — Вземи ги за себе си или ги продай на някой желаещ!

Започнах да го посещавам и да присядам при него все по-дълго. Уших и други дрехи и му казах:

— Закачи ги пред работилницата! Който ги хареса, нека си ги вземе!

Той последва съвета ми. Хората, които излизаха от двореца на халифа, си харесваха по някоя дреха, която аз бях поръчал, и аз им я дарявах. Веднъж шивачът ми каза:

— От дълго време, синко, чакам да ми разкажеш историята си! Ти уши при мене сто скъпи дрехи, всяка дреха струваше много пари, а ти ги изподари на хората! Това не е работа на търговец — търговецът държи сметка за всеки дирхам! Разкажи ми истината, че да ти помогна с каквото мога!

— Искам да се оженя за една от неволниците в двореца на халифа! — отговорих аз.

— Аллах да ги порази! — възкликна той. — Как може така да съблазняват хората! Знаеш ли я как се казва?

— Не! — отвърнах, но после му я описах и той рече:

— Горко ти! Та това е свирачката на уд при халиф Мутауаккил! Но нея винаги я пази един мамелюк! Сприятели се с него, пък дано той ти помогне!

И докато разговаряхме, ето че същият този мамелюк се появи пред портата. Държах в ръцете си една дреха, която току-що ми бе ушил шивачът — бе от разноцветна коприна. Той се загледа в нея, после пристъпи към мене и ме запита:

— Кой си ти?

— Търговец съм! — отговорих.

— Продаваш ли тази дреха?

— Да!

Той си избра общо пет дрехи и запита:

— Колко струват петте?

— За теб — нищо! — отговорих аз.

Той се зарадва. Прибрах се у дома, взех от там една моя дреха, обсипана с якути и бисери — струваше пет хиляди динара! Занесох му я като дар. Той я прие, вкара ме в някаква стая в двореца и запита:

— Как те наричат търговците?

— Просто търговец! — отговорих.

— Ти ме развълнува! Дари ми толкова неща, че ми грабна сърцето! И това май вярно ми подсказва, че си Абул Хасан от Хорасан, известен с прякора си Сарафина! — аз се разплаках, а той продължи: — Защо плачеш? За бога, онази, заради която плачеш от страст, крие още по-голяма страст към тебе! Слухът за станалото между вас се е пръснал между всички неволници в двореца!

— Искам да ми помогнеш в бедата! — рекох.

Обеща ми да се срещнем следващия ден. Прибрах се у дома, а когато се съмна, се върнах при него и той ми каза:

— Вчера, когато тя свърши службата си при халифа, влязох в стаята й и й разказах всичко за тебе! Тя много иска да се срещнете! Стой в стаята ми, докато се мръкне!

Когато се мръкна, той се появи отново. Носеше златотъкана риза и халифска огърлица. Облече ме, накичи ме, обля ме с благовония и аз заприличах на халифа. Заведе ме до един коридор с два реда врати от двете страни…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абул Хасан от Хорасан:

* * *

Мамелюкът се спря и ми каза:

— Това са стаите на неволниците. Като минаваш пред вратата на всяка една, оставяй пред нея по едно зърно бакла — халифът има такъв навик! Ще стигнеш до втория коридор от дясната страна! Ще видиш стая със стъпало и мраморна врата. Бутни я! Но първом преброй вратите! Влез в тази стая! Там ще видиш познатата си и ще останеш при нея! И дано Аллах ми помогне после да те измъкна, па макар и в сандък!

Остави ме и се върна. Вървях и броях вратите, поставях по едно зърно бакла пред всяка една. Стигнах до средата на коридора, когато изведнъж дочух силен шум и видях светлина на свещи, която се движеше към мене! Скрих се в сянката на една врата и зърнах халифа. Около него вървяха неволници. Чух отвътре една неволница да казва:

— Абе, сестро, ние двама халифи ли имаме? Нали халифът вече мина — усетих дъха на неговото алое! По обичай той вече остави зърно бакла пред стаята ми! Сега виждам светлината на свещите — и пак той идва!

— Странно, онзи бе облечен в халифски дрехи! — рече другата. — Никой не би се осмелил на такава работа!

Светлината се приближи към мен, целият се разтреперих, стигнаха до стаята на моята позната. Чух халифът да пита:

— Тази стая на кого е?

— На Шаджарат ад-Дур! — бе отговорът.

— Повикайте я!

Извикаха я, тя излезе, целуна нозете на халифа и той каза:

— Искаш ли да пийнеш тази вечер?

— Ако твоя милост настоява и моят образ не те задява — не ми се ще да пия! — отговори тя.

— Кажете на хазнадаря да я дари с такава и такава огърлица! — разпореди се халифът и нареди всички да влязат при нея.

Оказах се между девойките, които носеха свещите. Една от тях ме забеляза и запита:

— Кой е този? — хвана ме, издърпа ме в някаква друга стая и ми викна: — Ти пък кой си?

Целунах земята пред нея и отговорих:

— Господарке, призовавам те в името на Аллаха, спести кръвта ми! Спасиш ли живота ми — ще бъдеш по-близо до Аллаха!

— Сигурно си крадец! — рече тя.

— Не, за бога, не съм крадец! Нима ти приличам на крадец?

— Кажи ми кой си, и ще бъдеш в безопасност!

— Аз съм един влюбен глупак! Страстта и глупостта ме доведоха тук и ето че попаднах в капан!

— Постой тук, докато се върна! — разпореди се тя. Излезе и ми донесе дрехи на неволница. Облякох ги и тя каза: — Излез след мене! — а като я последвах до стаята й, ми нареди: — Влез тук! — влязох. Тя ме доведе до леглото си в богата постилка и каза: — Седни! Ако ти си Абул Хасан Сарафина от Хорасан — няма от какво да се боиш!

— Аз съм! — признах си.

— Аллах ще запази кръвта ти, ако си искрен, но ще загинеш, ако си крадец! — рече тя. Облякъл си дрехи на халифа, дъхаш на неговите благовония! Ти си възлюбленият на Шаджарат ад-Дур, а аз съм сестра й! Тя постоянно ми разказва за тебе, казва, че е взела от тебе пари, без да ти ги връща, но ти въпреки всичко си останал същият, после как си я проследил до брега на реката и си целунал земята под стъпките й! Ти си запалил в сърцето й огън! Но как си се добрал до тук? Тя ли ти нареди? Животът ти е в опасност!

— За бога, господарке, сам се хвърлих в тази гибел! — отговорих й. — Искам само да я видя, да я срещна, Аллах ми е свидетел, никога не съм имал намерение да върша нещо грешно с нея!

— Аллах те спасява, щом е така! Вече съм ти простила! — тя викна слугинята си и й нареди: — Ей ти! Иди при Шаджарат ад-Дур и й кажи, че сестра й я кани при нея тази вечер, защото душата й е притеснена!

Слугинята излезе и след малко ни донесе отговор: „Аллах да ти даде дълъг живот, всичко съм готова да направя за тебе! За бога, сега ме тормози главоболието на халифа — а ти знаеш как той ме зачита!“ Тогава сестрата наредила:

— Върни се и й кажи непременно да дойде — има една тайна работа, дето двете си я знаем само!

Върна се слугинята и доведе моята възлюблена. Сестра й я посрещна, прегърна я и викна:

— Ей, Абул Хасан! Излез и целуни ръката й!

Бях се скрил. Излязох, о, емир на правоверните, и когато тя ме видя, възкликна:

— Как успя да се окажеш в дрехите, накитите и благовонията на халифа?

Разказах й за станалото и какъв страх съм брал, а тя рече:

— Много си си изпатил заради мене! Хвала на Аллаха, който е превърнал злото в добро! А най-голямото добро е, че си се добрал до моя дом и до дома на сестра ми!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абдул Хасан от Хорасан:

* * *

Поведе ме тя, о, емир на правоверните, към стаята си и рече на сестра си:

— Бях се заклела да не се срещам с него в харема, но щом той е жертвал живота си и е претърпял тези ужаси, ще бъда пръст под стъпките на нозете му и прах от отпечатъците по тях! Ще видиш какво ще направя, за да се съберем според закона! Цялата си душа ще изстискам, но ще се изхитря да бъде така!

И докато си говорехме, о, емир на правоверните, отново чухме шум. Видяхме, че халифът се е върнал и пак иска да влезе при нея. Тя ме бутна и ме затвори в скрина си, заключи го и излезе да го посрещне. Покани го да седне, нареди да донесат вино. По онова време халифът обичаше Банджа, майката на Муатаз би-л-Лях, но двамата нещо се бяха скарали. Тя се славеше с невиждана хубост и поради това не се примиряваше с него, а той бе силен владетел и поради това не се примиряваше с нея и не даваше вид, че му е мъчно, преструваше се, че не й обръща внимание и че всички неволници са равни на нея, и поради това често наминаваше из стаите им. Обичаше песните на Шаджарат ад-Дур и й нареди да попее. Тя взе уда, опъна струните му и запя:

Как отлита леко времето, щом сме с нея двама,

как се спира и замръзва, щом я няма!…

Напуснах те — сякаш мъртва е любовта голяма,

съгреших пред тебе — просто търпение нямах!

        Ала обичта към тебе всяка нощ ме буди,

        виждам времето, когато тънех в страсти бурни, чудни!

        Той е с весел нрав — коприна, с говор — нежни звуци,

        пълни със чудесен смисъл, а не с намеци груби,

ангелски Аллах всесилен е създал очите,

тръпнат в страст две свежи пъпки там върху гърдите!

Халифът изпадна във възторг. И аз от скрина се възхитих, о, емир на правоверните! Ако не бе ме възпрял всевишният Аллах, щях да възкликна на глас и да се опозорим. После тя изпя следната песен:

Прегръщам го — така да го желая!

Прегръдката не бива да е краят!

                Целувам го — да стихне топлината!

                Безумна обич бликва в тъмнината!

Страстта лекува се, но никога не свършва

и трябва в брак душите да се свържат!

Възхити се отново халифът и каза:

— Пожелай си нещо от мене, Шаджарат ад-Дур!

— Желая да ми дариш свободата, о, емир на правоверните — и нека това да е наградата ми!

— Ти си свободна пред лицето на всевишния Аллах! — рече той. И когато тя целуна пред него земята, продължи: — Вземи уда и ми изпей нещо за неволницата, която толкова обичам! Хората искат да съм радостен, пък аз искам тя да е радостна!

Тя взе уда и изпя следния куплет:

Ти, красавице, мойто спокойствие грабна,

не мога без тебе, ти толкоз ми трябваш!

   На страстта най подхожда всецяло отдаване,

   а на царя пък — царското самозабравяне!…

Развесели се халифът и каза:

— Вземи уда и ми изпей песен за трите неволници, които отнеха покоя ми! Това си ти, онази, която ме изостави, и още една, която няма да назова!

Тя взе уда, поде нова мелодия и изпя следната песен:

Три красавици силната мъка ми снеха

и в сърцето ми място високо заеха!

           А днес и на трите се аз подчинявам

           и слушам — каквото ми кажат, го правя!

Всевластна към тях ме привлича страстта,

но с нея отнеха ми те и властта!

Много се учуди халифът — толкова тази песен подхождаше на неговия хал! Вълнението, породено от песента, го склони да се помири с жена си. Излезе и тръгна към стаята й. Една неволница избърза да й съобщи, че халифът идва при нея. Той й прости и тя му прости.

А Шаджарат ад-Дур се върна щастлива при мене и рече:

— С твоето благотворно идване аз съм вече свободна! Дано Аллах ми помогне да осъществя това, което съм измислила, за да се съберем заедно според закона!

Докато разговаряхме, при нас влезе и нейната слугиня. Разказахме й за станалото и тя възкликна:

— Хвала на Аллаха, който превърна злото в добро! Да се помолим на Всевишния сега да се измъкнеш от тук жив и здрав!

Ето че дойде и Фатир, сестрата на Шаджарат ад-Дур.

— Сестро! — рече моята възлюблена. — Какво да направим, за да го измъкнем жив и здрав? Всевишният Аллах ме дари със свобода — сега съм свободна благодарение на появата му!

— Няма друг начин, освен да го облечем в женски дрехи! — отговори сестрата.

Донесе тя женски дрехи, облякох ги и излязох от стаята. Стигнах до някое място в двореца и не щеш ли — там бе седнал халифът със слугите си. Той ме погледна, не разбра кой съм, и нареди на свитата си:

— Бързо ми доведете онази неволница, която излиза!

Доведоха ме при него, вдигнаха фереджето от лицето ми. Той разбра, че съм мъж, и започна да ме разпитва. Разказах му за станалото, без да се побоя. Той изслуша разказа ми, бързо се изправи и излезе. Подире разбрах, че отишъл в стаята на Шаджарат ад-Дур и я запитал:

— Как си могла да избереш някакъв търговски син?

Тя целунала земята пред него и му разказала най-искрено от начало до край всичко, което й се било случило. Халифът й простил, сърцето му се смилило над нея, той проумял как и защо се е влюбила в мене. Влязла слугинята й и казала:

— Успокой се, когато застана пред халифа, твоят възлюблен му разказа дума по дума онова, което и ти!

После халифът се върна при мен и рече:

— Какво ти даде смелост да влезеш в дома ми?

— О, емир на правоверните! — отговорих аз. — Дадоха ми я моята глупост, любовта ми и знанието, че ще получа прошка от благородното ти сърце.

Заплаках и целунах земята пред нозете му, а той каза:

— Прощавам ви и на двамата!

Нареди ми да седна. Извика кадията и ме ожени за Шаджарат ад-Дур. Тържествено ми я предадоха в нейната стая. След три дни излязох и отнесох всички дарове в моята къща. Всичко, което виждаш в дома ми, о, емир на правоверните, и го позна чие е, е от нейната прикя! Един ден тя ми рече:

— Халиф Мутауаккил е благороден мъж! Но се боя да не би един ден да му хрумне нещо лошо за нас!

И докато разговаряхме, дойде пратеник на халифа, който от негово име настояваше да върна жена си при него, защото много обичал песните й. Тя отиде, изпълнила му молбата и той й рекъл:

— Не ни забравяй!

Договорили се понякога да го посещава. Веднъж той я извика. Дори не усетих кога бързо се върна с разкъсани дрехи и разплакани очи. Разгневен се развиках, защото си помислих, че халифът е наредил да я отвлекат:

— Какво, да не би Мутауаккил да ти се е разгневил?

— Какъв ти Мутауаккил! — възкликна тя. — Няма я вече властта на Мутауаккил, зачеркнато е името му!

— Казвай какво е станало? — възкликнах аз.

— Той си седял зад завесата и си пиел кафето! Нападнал го синът му Мунтасир заедно с една турска дружина и го убили! Едва избягах със слугинята и се оставих в ръцете на Аллаха!…

Скочих начаса, о, емир на правоверните, и отпътувах за Басра! Там ме стигна вестта за войната между Мунтасир и Мустаин. Изплаших се и се пренесох с жена си, майка си и имането си в Басра.

Това е моята история, о, емир на правоверните, нито дума не съм добавил от себе си, нито дума не съм отнел! Всичко, което виждаш в дома ми и което носи името на дядо ти Мутауаккил, ми е дар от него!

* * *

Много се зарадвал халифът от разказа на Абул Хасан, който извел пред него жена си и децата, които тя му родила. Той се възхитил от хубостта им, взел дивит и наредил всичките имоти на Абул Хасан да бъдат освободени от данъци двайсет години напред. Взел го за свой сътрапезник и те живели така, докато съдбата не ги разделила и след дворци те се заселили в гробове! Хвала на всеопрощаващия Аллах!…

[1] Често по-крупни суми в Средновековието са били не броени, а теглени на кантар, за да не се допуснат загуби от естественото изтъркване на златните и сребърните монети — бел.прев. ↑

Приказка за Абдуллах бен Фадил, наместник в Басра, и неговите двама братя

Разказват също, царю честити, че един ден халиф Харун ар-Рашид преглеждал сметките от данъците в страната. Видял, че всички данъци са пристигнали в хазната, с изключение на Басра. Седнал той в дивана си и наредил да дойде везирът Джаафар. Когато везирът се изправил пред него, халифът му рекъл:

— От всички страни данъците дойдоха в хазната без данъка на Басра — оттам няма нищо!

— О, емир на правоверните, пък може на наместника ти в Басра да му се е случило нещо, което да му е попречило да изпрати данъка! — казал везирът.

— Данъкът би трябвало да пристигне преди двайсет дни! Този срок не може да бъде нарушаван! Дори да не е могъл да го изпрати, той би трябвало да поднесе някакво извинение! Изпрати при него нахлебника ни Абу Исхак от Мосул!

Прибрал се Джаафар у дома си, извикал Абу Исхак Мосулеца, написал заповедно писмо и му рекъл:

— Иди при Абдуллах бен Фадил, наместника на Басра, и виж какво му е попречило да изпрати данъка! Получи от него този данък и бързо го донеси! Ако видиш, че не е готов и той започва да ти се извинява, доведи го да поднесе лично извинението си на халифа!

Абу Исхак взел със себе си пет хиляди конници воини и тръгнал. Стигнал до Басра. Узнал Абдуллах бен Фадил за пристигането му, посрещнал го, въвел го в града, отишли в двореца му. Абу Исхак седнал в поднесеното му кресло, поканил Бен Фадил да седне до него и след обичайните поздравления Бен Фадил рекъл:

— Има ли специална причина за пристигането ти тук?

— Да, има! — отговорил Абу Исхак. — Идвам за данъка. Халифът си го иска, а срокът за изпращането му е изтекъл!

— Да не беше се морил, господине! — рекъл наместникът. — Данъкът е приготвен до последния грош и бях решил да го изпратя утре! Но щом си дошъл — ще го предам на тебе, след като ми погостуваш три дни! Наш дълг е да ти дам дар, който ще увеличи твоя хаир и хаира на емира на правоверните!

Съгласил се Абу Исхак. Разпуснал Бен Фадил дивана, настанил госта в един от дворците си. Сложил му трапеза, яли, пили и се веселили, когато вдигнали трапезата, ръцете си измили. Донесли кафе и през първата третина на нощта си говорили. После му постлали легло от слонова кост, инкрустирано с блестящо злато. Абу Исхак легнал в него, а Бен Фадил — в друго легло до него. Но Абу Исхак бил налегнат от безсъница и се замислил за различни стихове и рими — нали бил един от най-приближените поети на емира на правоверните! Имал той голям дар да съчинява разни истории — до посред нощ будувал и все стихове съчинявал. Още не бил заспал, когато Абдуллах бен Фадил станал, отворил един долап, взел от там един бич, взел и свещ и излязъл от двореца, като си мислел, че Абу Исхак спи…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абу Исхак много се зачудил на това нощно излизане и си помислил: „Накъде ли отиде Абдуллах бен Фадил с този бич? Сигурно е решил да измъчва някого! Трябва непременно да видя какво ще прави!“ Станал, тръгнал полека-лека след наместника. А Абдуллах отворил хазната си, измъкнал трапеза, на нея — четири сахана с ядене, хляб и стомна с вода. Натоварил се с всичко това и тръгнал. Абу Исхак го последвал. Наместникът спрял пред някаква стая, просторна и богато подредена. По средата имало широко легло от слонова кост, с орнаменти от блестящо злато. За него със златни синджири били вързани две кучета. Абдуллах оставил софрата встрани, засукал ръкави и отвързал едното. То се въртяло в ръцете му, заболо лице в земята, сякаш я целува, скимтяло и прилайвало със слаб глас. Абдуллах бен Фадил измъкнал камшика, замахнал и безмилостно го ударил. Кучето се увивало в ръцете му, молело за спасение, а наместникът продължил да го бие, докато то престанало да скимти и изгубило свяст. Тогава Абдуллах го взел на ръце, оставил го на мястото му, после отвързал второто и сторил с него същото. Накрая извадил кърпата си и започнал да бърше очите на двете кучета, да ги успокоява и да им говори:

— Не ме корете, за бога, не това искам аз и хич не ми е леко! Дано Аллах превърне това мъчение в радост и избавление!

Всичко това Абу Исхак виждал с очите си и чувал с ушите си и много се учудил. А Бен Фадил сложил пред кучетата софрата с ядене и започнал да ги храни от ръка, докато се наситили, галел муцуните им, донесъл стомната и ги напоил. Накрая взел софрата, стомната и свещта и се приготвил да си тръгне. Абу Исхак го изпреварил, дотичал до леглото си и си легнал. Бен Фадил въобще не разбрал, че гостът му е видял всичко, върнал софрата и стомната в килера, отворил долапа, оставил там бича, съблякъл се и си легнал да спи.

Цяла нощ си мислел Абу Исхак каква ще е тази работа, сън не му идвал. Чудил се до сутринта, когато двамата станали, произнесли утринната си молитва, подали им да закусят. Целия ден Абу Исхак си мислел за видяното, но не запитал Абдуллах за него.

На втората вечер се повторило същото. Така станало и през третата нощ. На четвъртия ден наместникът донесъл дължимия данък, Абу Исхак го взел и отпътувал. Стигнал до Багдад, предал данъка на халифа, който го запитал защо наместникът бил закъснял с изпращането.

— О, емир на правоверните! — отговорил Абу Исхак. — Наместникът ти в Басра бе приготвил данъка и искаше да го изпрати! Ако се бях задържал с един ден, щях да го пресрещна насред път! Но пък видях у него една чудесия, каквато през живота си не съм виждал!

— И каква беше тя, Абу Исхак? — запитал халифът.

— Ами видях това и това… — и Мосулеца му разказал какво правел наместникът с двете кучета.

— А запита ли го защо прави това? — запитал халифът.

— Не, кълна се в главата си, о, емир на правоверните!

— Слушай, Абу Исхак! — рекъл халифът. — Нареждам ти да се върнеш в Басра и да ми доведеш Абдуллах бен Фадил с двете кучета!

— О, емир на правоверните! — замолил се Абу Исхак. — Не ме карай да правя това! Абдуллах ми оказа такава чест! Видях това случайно и ти го разказах! Няма да мога да го погледна в лицето от притеснение! По-добре изпрати някой друг с писмо и той да го доведе заедно с двете кучета!

— Ако изпратя друг, той може да отрече всичко и да каже, че няма такива кучета! — възразил халифът. — Пък ако изпратя тебе, ти ще му речеш: „Аз видях всичко с очите си!“ Трябва непременно ти да отидеш и да го доведеш с кучетата, иначе ще те погубя!

— Добре, нека бъде волята ти! — отговорил Абу Исхак. — Право е рекъл някой си: „Бедата на човека идва от езика!“ Сам съм си виновен, че ти го разказах. Ти напиши височайше писмо, пък аз ще му го отнеса и ще ти го доведа с кучетата!

Написал халифът височайше писмо, Абу Исхак го отнесъл в Басра, влязъл при наместника и той възкликнал:

— Аллах да ни пази от зло, Абу Исхак! Защо така скоро се върна тук? Данъкът ли липсва, или халифът не го прие?

— Слушай, емир Абдуллах! — рекъл Абу Исхак. — Не съм се върнал, че данъкът ти липсва или халифът не го е приел! Моля те само да ме извиниш! Грях извърших пред тебе и което сторих, е подсъдно само на Аллах!

— Какво е станало с тебе, Абу Исхак! — запитал Абдуллах. — Ти си ми близък и аз ти прощавам!

— Ами когато бях при тебе, те следих три нощи подред. Всяка нощ ти отиваше да измъчваш двете кучета. Зачудих се, но ме досрамя да те питам. Случайно разказах за това на емира на правоверните и той ми нареди да се върна при тебе. Ако знаех, че работата ще стигне дотам, въобще нямаше да му го разказвам. Но май съдбата е решила така да бъде!

Така се извинявал той, а Абдуллах му рекъл:

— Щом вече си му го казал, ще потвърдя пред него думите ти, за да не те помисли за лъжец. Ако той бе изпратил някой друг, щях да отричам! Ще тръгна с тебе, ще взема и двете кучета, макар това да стане причина за края на земния ми път!

Взел наместникът дар, подходящ за халифа, повел и двете кучета със златни синджири, всяко върху камила, и потеглили на път. Стигнали в Багдад. Наместникът показал двете кучета на халифа. Те зацелували земята пред нозете му, замахали с опашки и заплакали, сякаш му се оплаквали. Зачудил се халифът.

— Разкажи ми що за кучета са това! — наредил той.

— О, емир на правоверните! — заговорил Абдуллах. — Това не са кучета, а моите двама братя, синове на баща ми и майка ми!

— А как може да са били хора, пък да са станали кучета?

— Ако разрешиш, о, емир на правоверните, ще ти разкажа цялата истина за тях!

— Разказвай, но гледай да не лъжеш — лъжата е черта на лицемерите! Истината е кораб на спасението и добродетел на праведните!

— О, емир на правоверните, нека ти разкажа историята, пък те ще ми бъда свидетели! Ако лъжа — те ще ме опровергават, ако казвам истината — ще я потвърждават!

— Но тези кучета не могат да говорят! Как ще бъдат свидетели?

— Братя! — обърнал се Абдуллах към кучетата. — Ако говоря нещо лъжливо, вдигнете глава нагоре и отворете широко очи! А когато говоря истината, отпуснете глава надолу и мигайте по-често! — после се обърнал към халифа:

* * *

Знай, наместник на Аллаха, че ние сме трима братя от един баща и една майка. Баща ни се казваше Фадил. Нямало да бъде наречен с това име, ако не е била мъката на баща му. Майката родила двама братя близнаци от една утроба, но единият умрял при раждането. Така вторият брат останал избраният — предпочитаният, и затова баща му го нарекъл Фадил. Възпитал го от добре по-добре, после го оженил за майка ми и умрял. Най-напред тя родила този мой брат и той го нарекъл Мансур, после родила този мой брат — той го нарекъл Насир. Третия път тя родила момче и той ме нарекъл Абдуллах. Той ни отгледа, а когато почина, остави ни дом и дюкян, пълен с разноцветни тъкани — индийски, гръцки, хорасански и какви ли не още. Когато умря, аз събрах търговците и всички видни люде, устроих им голяма трапеза и рекох:

— Търговци! Този свят е тленен, а отвъдният — вечен! Баща ни умря и остави известна сума пари! Боя се да не би приживе той да е останал длъжен някому с нещо — залог, заем или друго такова! Ако някой има да взема нещо от него — нека го каже! Аз ще върна всекиму дълга, за да се изправи баща ми с чиста съвест пред божия съд!

— Абдуллах! — рекоха търговците. — Ние не сме измамници! Боим се от всевишния Аллах и не желаем да ядем сирашки пари! Баща ти, Аллах да го прости, връщаше винаги навреме борчовете си на хората и на съвестта му не тежи никакво задължение. Имаше си той и такива нрави: ако някой му дължеше нещо, той никога не си го искаше, а ако дължеше някому нещо — плащаше си го, без да му го поискат!

— Аллах да ви благослови! — рекох, обърнах се към двамата ми братя и рекох: — Братя, баща ни никому нищо не е длъжен! Той ни остави тези пари, платове, къщата и дюкяна. Всеки от нас има право на една трета от всичко! Нека се договорим да не делим — парите ни ще бъдат общи! Ако пък искате — ще делим и всеки ще си вземе дяла.

— Ще делим и нека всеки си вземе дяла! — отговориха те…

* * *

Абдуллах се обърнал към двете кучета и ги запитал:

— Така ли беше, братя?

Те навели глава и замигали, сякаш искали да кажат „да“, и той продължил разказа си:

* * *

Доведох, о, емир на правоверните, човек на кадията, който да направи делбата. Той раздели помежду ни всичко, което бе оставил баща ни. Къщата и дюкянът съставляваха два от дяловете, всичко останало щеше да се изплати в пари. Аз си отворих дюкян, изложих в него платовете, които наследих, накупих нови с парите, които наследих от дела си от къщата и дюкяна. Завъртях алъш-вериш. Двамата ми братя пък купиха платове, наеха кораб и потеглиха за чужди страни.

— Аллах да ви помага! — пожелах им аз. — Моята печалба ще си дойде тук — нямам нужда от разходки!

Така живях цяла година. Започнах да печеля много — вече бях натрупал толкова, колкото бе оставил баща ни на всички ни. Веднъж си седях в дюкяна наметнат с две кожи — едната от самур, а другата от белки — бе зима, времето бе студено. Седях си така, когато се появиха двамата ми братя само по една риза на гърба, ушите им побелели, а зъбите им тракат от студ…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абдуллах бен Фадил:

* * *

Като видях двамата си братя на този хал, стана ми мъчно, прегърнах ги, заплаках. Подарих на единия кожата от самур, а на другия — кожата от белка, отведох ги в хамама, изпратих им дрехи. Заведох ги у дома. Бяха много гладни и им сложих софра. Нахраниха се те, ядох и аз с тях…

— Какво ви се случи? Къде е имането ви? — запитах ги.

— Отпътувахме по море! — отговориха ми те. — Отидохме в град Куфа. Започнахме да продаваме платове, които при нас струват динар, а там — двайсет. Търгувахме, спечелихме, много пари натрупахме! Но който пътува, той не е сигурен. Като посъбрахме имане, натоварихме го на кораб и пак отплавахме. На четвъртия ден морето се надигна, раздвижи се и се разплиска, набърчи се във вълни сребристи, корабът ни се блъсна в някаква скала и се разтрошиш. Паднахме във водата, всички, които бяха с нас, изчезнаха от очите ни, само ние двамата се отървахме. Аллах ни изпрати друг кораб, моряците му ни качиха на борда, тръгнахме от страна в страна, просехме, огромни мъки преживяхме, докато стигнем до Басра. Ако бяхме успели да донесем онова, което бяхме спечелили, щяхме да сме по-богати и от царя, но така ни е било писано от Аллах!

— Братя! — рекох. — Тези пари са били дар за вечния свят, а печалбата ви е, че сте живи и здрави! Бедността и богатството са само призрачни видения! Аллах да възнагради онзи, който е рекъл:

Ако след гибел сигурна остават живи хората,

парите струват колкото парче от нокътя!

Братя, баща ни умря, но остави парите, които са у мене! Сега ще поделим пак така онова, което аз имам! — доведох човек на кадията, донесох всичките си пари и той ги раздели помежду ни и всеки взе по една трета. — Аллах благославя печалбата, спечелена в родината! — рекох аз. — Нека всеки отвори дюкян и да си гледа работата! Пък ако на някой нещо липсва — другите двама ще му го осигурят! — помогнах им да си отворят дюкяни, напълних ги със стока и казах: — Ето, продавайте, купувайте, пазете парите си! Яденето и пиенето ще бъдат от мене!

Направих така, че хората да ги уважават. През деня въртяха своя алъш-вериш, а през нощта спяха при мене. Не им позволявах да харчат от парите си. Обаче винаги когато си приказвахме, те възхваляваха гурбета, описваха какви печалби биха получили, убеждаваха ме да се съглася да тръгна с тях по далечни страни…

Така те продължиха да ме убеждават да тръгна с тях, докато един ден аз рекох:

— Абе май ще тръгна за ваш хатър!

Направихме съдружие. Накупихме платове, наехме кораб и потеглихме от Басра по морето разбушувано, от вълни развълнувано — който попадне в дълбините му, се е убил, който се измъкне, се е новородил. Пътувахме, що пътувахме от страна в страна, от град в град, въртяхме алъш-вериш, печелехме и натрупахме огромни богатства. Един ден стигнахме до някаква планина, там капитанът хвърли котва и рече:

— Излезте на сушата, пътници! Дано намерите някъде вода!

Всички слязоха от кораба, всеки търсеше вода. Аз тръгнах към върха на планината. И както вървях, видях бяла змия, която пълзеше забързана, след нея — грозен змей. Той я стигна, улови я, стисна главата й и тя изписка. Разбрах, че я насилва. Жално ми стана за нея, грабнах кремъчен камък, ударих змея по главата. Не усетих кога онази змия се претърколи и се превърна в млада девойка. Тя целуна ръката ми и каза:

— Аллах да те пази с две прегради, момко! Едната — от злините на този свят, а другата — от огъня на отвъдния. Ти спаси честта ми, стори ми добро и мой дълг е да ти се отплатя!

Насочи тя пръст към земята, която се разцепи, влезе в нея и почвата над главата й се затвори. Разбрах, че е от джиновете. По това време огън обхвана змея и той се превърна в пепел. Върнах се при братята си и им разказах какво съм видял. Намерихме вода и на сутринта капитанът вдигна котва, разпери платната, удариха по водата веслата. Пътувахме двайсет дни, без да видим суша или птица, и капитанът каза, че водата пак се е свършила.

— Да излезем на суша — може да намерим! — рекохме ние.

— За бога, объркахме пътя, не знам посоката, която ще ни изведе на суша! — възкликна той.

Обхвана ни голяма тревога, заплакахме и замолихме всевишния Аллах да се смили над нас. Пренощувахме зле. Когато зората освети наоколо, забелязахме висока планина. Зарадвахме се. Стигнахме до нея и капитанът каза:

— Хора, да излезем на сушата и да потърсим вода!

Всички излязохме да търсим вода, но никъде не намерихме. Тогава аз се изкачих на планината и видях зад нея висока стена. Извиках спътниците си и рекох:

— Вижте онази стена! Зад нея има град! Той не може да живее без вода! Да отидем там — ще намерим вода, ще купим нужните ни припаси и ще се върнем!

— Да не би жителите на този град да са съюзници на враговете на нашата вяра? — разтревожиха се хората. — Ако е тъй, ще станем техни пленници или ще ни избият! Няма помощ за излъгания, него винаги злини ще го гонят, както е казал един поет:

Земята е земя, небето е небе —

и няма избавление,

щом сам стремиш се ти към свойта гибел

със смирение…

— Нямам власт над вас, но ще взема братята си и ще отида в онзи град! — рекох аз.

— Няма да дойдем с тебе! — възразиха братята ми.

— Тогава ще отида сам! Почакайте ме да се върна!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абдуллах бен Фадил:

* * *

Стигнах при градските порти. Видях, че това е град с чудесен градеж и красиви постройки: стените му — високи, кулите му — укрепени, дворците му — прекрасни, портите му — от китайско желязо, изковани и гравирани с изящни изображения. Видях каменна скамейка. На нея седеше мъж, в ръцете му — верига от жълта мед, а на нея — четиринайсет ключа. Разбрах, че това е привратникът на града, защото градът имаше четиринайсет порти. Пристъпих към човека и го поздравих:

— Мир вам!

Той не ми отговори. Поздравих повторно, потретих — никакъв отговор. Положих ръка на рамото му и рекох:

— Ей ти, защо не ми отговаряш? Спиш ли, ням ли си, или не си мюсюлманин?

Той дори не помръдна. Вгледах се и видях, че е от камък. Оставих го, влязох в града и видях човек край пътя — и той бе от камък. След туй съзрях възрастна жена, на главата й — кошница с дрехи за пране — не само тя бе от камък, но и кошницата, и дрехите в нея…

На пазара имаше продавач на зехтин — кантарът му бе готов за теглене, пред него — делви с най-различни видове олио и всичко — също каменно! Търговците седяха пред сергиите си, наоколо — жени, мъже и деца — и всичко от камък! Дюкяните бяха пълни със стоки, всички бяха каменни, а платовете сякаш бяха от нишки, плетени от паяци. Щом докоснех дреха или плат, те се пръскаха в ръцете ми на дребни прашинки. Видях множество сандъци — някои бяха пълни с кесии със злато. Взех една, тя се пръсна на прах в ръцете ми, но златото си остана, както си беше. Натоварих се, колкото можех да нося. Отидох на златарския пазар — и там хората седяха из дюкяните, някои от стоките им бяха из чекмеджетата, други — в ръцете им. Хвърлих всичкото злато, което носех, и се натоварих със златни предмети — колкото можех да нося! От златарския пазар излязох на пазара за скъпоценни камъни. Майсторите си седяха в дюкяните, пред всеки — масичка с най-различни камъни, по нея — рубини, елмази, изумруди, тюркоази и какво ли не още. Стопаните бяха също от камък. Хвърлих всички златни накити и се натоварих със скъпоценни камъни — колкото можех да нося! Съжалих, че братята ми не са с мене, за да си вземат от тези камъни, колкото искат. Излязох пред голяма порта, изографисана и украсена. Вътре имаше сграда. На скамейките пред нея седяха слуги, войници и велможи и всички — от камък! Влязох вътре и видях диван, препълнен с големци, везири и емири — всички бяха от камък. На трон от червено злато, обсипано с бисери и скъпоценни камъни, седеше цар с кесарска корона, обсипана със скъпоценни камъни, които бляскаха като малки слънца — и той бе от камък. След дивана се оказах във харема. Вътре имаше трон от червено злато, обсипан с бисери и скъпоценни камъни. На него седеше царица, на главата й — корона със скъпоценни камъни. Около нея бяха насядали жени. Един евнух се бе изправил с ръце, скръстени на гърдите, сякаш готов веднага да услужи с нещо. Диванът можеше да замае ума на всеки с чудесната си резба от дърво и злато, с прекрасните зографски изображения и великолепната си уредба. От тавана висяха прекрасни светилници от най-чист кристал, във всяка гънка на кристала блестеше скъпоценен камък. Хвърлих всичко, което носех, и започнах да обирам тези скъпоценности. Не знаех вече какво оставям и какво вземам.

Видях встрани малка отворена врата. Вътре имаше стълба. Слязох по нея и чух нежен човешки глас, който четеше стихове от Корана. Оказах се пред копринена завеса, обшита със златни ширити, по която блестяха бисери, корали, рубини, късове изумруди и други скъпоценни камъни. Повдигнах я и се озовах пред зала, изписана така, че умът ми се обърка. Вътре седеше девойка с лице като слънце, което грее в чистите небеса, в най-прекрасни одежди, в цветуща хубост и прелест, стройна и кръшна, мила и нежна, сякаш точно нея е имал предвид поетът, като е казал:

Да цъфти под богатите дрехи снагата,

да блестят тези рози по бузи богати!

   На челото й сякаш Плеядите греят,

   на гърдите — планети се светли люлеят!

Ако дрехата бе изтъкана от рози,

то снагата ще бъде клон тънък на роза!

   Ако тя потопи си в морето снагата,

   то мед сладък ще стане със блясък на злато!

Ако нейде я зърне стар шейх със тояга,

той за миг би подскочил като лъв кръвожаден!

Щом зърнах тази девойка, пламнах от обич към нея. Гласът й бе като звука от отварянето на райските порти от Ридуан, думите, които излизаха от устните й, звъняха като скъпоценни камъни, както е казал поетът:

Певецо, твойта песен, твойте думи,

                усилват ми желанията бесни.

И две неща се сливат в образа й чуден:

                на Юсуф хубостта с Даудовите песни!

Изведнъж тя сгреши, не произнесе добре някаква дума, а в мене се объркаха ум и взор — както е казал поетът:

Не ме разтърси мъката, че думите обърка!

   Не наруши забраната — но само ги пречупи!

Не ме упрекна никой за грешната ми стъпка

   и никой не поиска кръвта ми да откупи!

Замръзнах, обхванат от ужаса на страстта, и промълвих:

— Ас-саляму алейкум, господарке! Нека Аллах да удължи предначертаното ти щастие и укрепи твоята слава във вечността!

— Поздрави и уважение, о, Абдуллах, син на Фадил! — отговори тя. — Добре дошъл, скъпи мой, сълза на окото ми!

— Откъде знаеш името ми, господарке? — възкликнах аз. — И ти самата откъде си? Какво са направили жителите на този град, че са вкаменени? Аз съм объркан, сащисан, изненадан и изумен, че в този град няма жива душа освен тебе! Заклевам те в Аллаха, разкажи ми защо е всичко това!

— Седни, Абдуллах! — рече тя. — Ако е пожелал Аллах, ще ти разкажа всичко!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абдуллах бен Фадил:

* * *

Приседнах при девойката и тя заразказва:

* * *

Аз съм дъщеря на царя на този град! Баща ми е онзи, когото си видял на високия трон в дивана. Той бе силен цар, водеше в бой хиляда хиляди и още сто и двайсет хиляди войници, броят на емирите в държавата му бе двайсет и четири хиляди. Под властта му освен градчетата, паланките, крепостите, калетата и селата имаше хиляда големи града! Нему се подчиняваха още хиляда емири бедуини, всеки от които водеше по двайсет хиляди конници. Имаше много съкровища, каквито око не е виждало, ухо не е чувало! Но той мразеше всички чужди царе! И най-силните се плашеха от него! А той бе езичник многобожник, кланяше се на идоли! И всичките му войници бяха неверници като него!

Случи се веднъж, когато той седял на царския си трон, не усетил кога при него влязъл човек, чието лице блестяло така, че осветило целия диван. Баща ми видял, че е в зелено одеяние, висок на ръст, от него лъхали достойнство и величие, блясъкът на лицето му заслепявал очите.

— Тиранино! Невернико! — викнал той. — Докога ще се кланяш на идоли? Закълни се, че няма бог освен Аллаха и че Мохамед е неговият раб и пратеник! Приеми исляма заедно с племето си! Откажи се да се кланяш на идоли! Почитай истински само Аллах!

— Кой си ти, човече? — викнал баща ми. — Защо така мразиш идолите? Не се ли боиш от гнева им?

— Идолите са просто камъни! — отговорил човекът. — Нито гневът им ще ми навреди, нито радостта им ще ми е от полза! Нареди на всеки от племето ти да ти донесе идола си! Аз ще ги призова да ми се разгневят и ще помоля моя бог да се разгневи на тях! Всички идоли са създадени, а моят бог е всесъздател и е всесилен! Ако видите истината — последвайте го, а ако видите лъжа — изоставете го!

Царят наредил всеки да донесе божеството идол, на което се кланял. Всички големци донесли идолите си в дивана.

През това време аз седях зад една завеса при бащиния ми диван. Имах идол от зелен изумруд с големината на човешко същество. Баща ми поиска и него и аз му го изпратих. Сложиха го до бащиния. Той бе от рубин, а на везирите му — от скъпоценен елмаз. Големците сред войниците и поданиците имаха също различни идоли. Всеки притежаваше такъв идол, какъвто можеше да си позволи. Сред народа някои от идолите бяха от раковини, други — от дърво, трети — от глина, четвърти — от кал. Бяха в различни цветове — жълти, черни, червени, зелени, бели.

— Накарай идолите да ми се разгневят! — рече човекът.

Подредиха всички идоли в кръг, сложиха бащиния ми идол върху златен трон по средата, а моя — до неговия. Баща ми се поклони на идола си и му каза:

— О, бог мой! Ти си най-щедрият бог и няма по-велик от тебе! Този човек дойде при мене със съмнение за твоята божественост, претендирайки, че имало бог, по-велик от тебе! Той ни разпорежда да се кланяме на неговия бог! Боже, разгневи му се! — идолът не само че не му отговаряше, но и дума не му проговори. — О, боже! — молеше го баща ми. — Защо не говориш? Спиш ли? Дай ми победа, говори!

Разтърси го, но идолът не помръдна.

— О, враг на Аллаха! — възкликна човекът. — Как може да се кланяш на бог, който нито говори, нито има сила да стори каквото и да е, а не желаеш да се кланяш на моя бог, който е близко и отговаря, присъства и е винаги с теб, внимава и не спи, не е измислен, сам вижда и сам не се вижда, способен е да направи всичко, за което твоят бог е безсилен, и не сторва никакво зло на душата ми! В идола се е вселил дяволът проклет, който те отклонява от правия път — сега той си е отишъл! Поклони се на Аллаха, закълни се, че няма друг бог освен него, че само той заслужава да му се кланят, че няма друго благо освен неговото! А виж с очите си колко е безсилен!

Той разклати горната част на идола и той падна на земята. Разгневи се царят и викна:

— Този неверник събори моя бог! Убийте го!

Всички понечиха да скочат и да го посекат, но никой не можа да се надигне. Човекът им предложи да приемат исляма, но те отказаха.

— Тогава ще ви покажа гнева на моя бог! — рече той, отпусна ръце и продължи: — Аллах, господарю мой, в теб е моето доверие и молба! Отговори на молитвата ми пред тези човешки твари, които се хранят от твоята щедрост, а се кланят на други богове! О, създател на нощта и деня, моля те да превърнеш тези същества в камъни! Ти си всемогъщ, можеш да направиш всичко!

И Аллах превърна жителите на този град в камъни. А аз, още като видях доказателствата, лицето ми се сведе пред Аллах и видях какво ги постигна. Тогава човекът се обърна към мене и каза:

— Аллах побърза да ти даде щастие! В това е неговото всемогъщество!

Аз положих пред него клетва и обет пред Аллаха. Бях седемгодишна, вече съм на трийсет.

— Господарю — казах му аз, — всичките жители се превърнаха в камъни! Аз се спасих, защото чрез тебе приех исляма! Как се казваш?

— Казвам се Абул Абас ал-Худр! — отговори той. Той ми посади едно нарово дръвче, което тутакси се разлисти, цъфна и върза един нар. — Изяж това, което ти дарява Аллах, и искрено му се моли! — напъти ме той.

Изядох нара. После той ме научи на основите на исляма, как да се моля. Научи ме и да пея Корана. И ето — оттогава всеки ден се кланям на Аллаха и всеки ден дръвчето ми дава по един нар. Изяждам го и се насищам по този начин. А Худр, мир нему, идва всеки петък. Той ми каза името ти, предупреди ме, че ще дойдеш, каза ми да се подчиня на волята ти и да вървя с тебе, където поискаш!

* * *

— После тя ми показа наровото дърво — продължил Абдуллах бен Фадил разказа си. — На него имаше един нар. Тя изяде половината и ме нахрани с другата половина. Не съм срещал по-сладък и по-вкусен от онзи нар. После запитах:

— А ти съгласна ли си да дойдеш с мене в страната ми и да заживееш с мене в Басра?

— Готова съм да слушам думите ти и да се подчинявам на волята ти! — отговори тя.

Тя ме заведе в хазната на баща си, взехме от там толкова, колкото можехме да носим, и напуснахме града. Срещнахме се с братята ми, които ме търсеха.

— Търговецо Абдуллах, подухна попътен вятър и ти задържаш потеглянето ни! — скара ми се капитанът.

— Това няма значение! — рекох. — Сигурно закъснението ми е било за добро! Получих онова, което желаех! Слушайте какво ми се случи! — разказах им какво съм видял, показах им какви богатства съм донесъл, и рекох: — Ако бяхте дошли с мене, щяхте да получите много такива неща! Но нищо! Което имам, е достатъчно за всички ни! Това ни е общ късмет!

Разделих донесеното с братята си и с капитана, сам взех колкото и те, дадох това-онова на слугите и моряците. Всички бяха доволни освен братята ми. Потъмняха очите им. Забелязах, че алчността ги е овладяла, и рекох:

— Братя, стори ми се, че онова, което ви дадох, не ви стига! Но аз съм ви брат, между нас разлика няма! Което е мое, то е и ваше! Ако умра — нали само вие ще ме наследите?

Качих и девойката на кораба, затворих я в трюма и започнах да й изпращам храна. Братята ме запитаха:

— Какво смяташ да правиш с тази хубавица?

— Ще се оженя за нея, когато стигнем Басра! — отговорих.

— Братко! — рече единият. — Тази девойка е великолепна, обич пламна в сърцето ми! Искам аз да се оженя за нея!

— Аз също! — рече вторият. — Дай ми я аз да се оженя за нея!

— Братя! — отговорих аз. — Тя взе от мене клетва, че само аз ще се оженя за нея! Ако я дам на някой от вас, ще наруша обета си! Когато стигнем живи и здрави в Басра, ще сгледам две от най-хубавите тамошни момичета, ще платя откупа им с мои пари, ще направим обща веселба! И тримата ще влезем при жените си в една и съща нощ! А тази девойка си е мой късмет!

Те замълчаха и аз си помислих, че са останали доволни. Пътувахме четирийсет дни, докато пред нас се появи Басра. Зарадвахме се, че сме пристигнали живи и здрави. Доверявах се на братята си, бях вече спокоен, но само Аллах знае онова, което ще стане. Легнах си последната вечер и докато бях потънал в сън, не усетих кога те са ме понесли — единият ме хванал за краката, другият — за ръцете, били се договорили да ме удавят в морето заради девойката.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абдуллах бен Фадил:

* * *

Когато, о, емир на правоверните, братята ми ме хвърлиха в морето, аз стигнах до дъното, после водата ме издигна на повърхността. Изведнъж една голяма птица се спусна над мене, грабна ме и ме издигна във висините. Когато отворих очи, видях, че се намирам в дворец със здрави темели и висок градеж, с великолепни, издялани от камък орнаменти. Наоколо стояха неволници, скръстили ръце на гърди. Сред тях една жена седеше върху трон от червено злато, орнаментиран със скъпи камъни и едри бисери. Бе в одежди, които не се мерят с човешки ценности, защото човек не би могъл да отвори очи пред техния блясък. Птицата, която ме бе грабнала, се разтърси и се превърна в девойка като светло слънце. Внимателно я огледах — тя бе същата, която бях срещнал в планината в образа на змия, гонена от черен змей.

— Защо си довела този човек? — запита жената на трона.

— Майко! — отговори девойката. — Това е онзи, който защити честта ми на девойка сред джиновете! — а после се обърна към мене: — Ти помниш ли коя съм? Аз съм онази, заради която ти уби Черния змей!

— Но нали при онзи змей ти бе като бяла змия?

— Аз съм Бялата змия, дъщеря на Червения цар на джиновете! Казвам се Саида! Това е майка ми. Тя се казва Мубарака. Змеят, който се бореше с мен и искаше да отнеме честта ми, бе везирът на Черния цар. Той се казваше Дарфал и е от проклет род! Видя ме веднъж и ме харесал. Поиска ме от баща ми, но татко му каза: „Не е за твоята уста да се жениш за царски дъщери!“ Той се разгневи и се закле да надхитри баща ми! Постоянно ходеше след мене, все ме преследваше, искаше да ме погуби! Между него и баща ми се водеха войни с много жертви, но баща ми все не успяваше да го надвие — всеки път, когато го притискаше, везирът бягаше от боя. Когато приемах някакъв образ, той се превръщаше в същото животно от мъжки вид, а когато се криех някъде, той ме усещаше по мириса и ме настигаше. Превърнах се в змия и се скрих на онази планина, но той се превърна в змей и ме улови. Тогава се появи ти и го уби. Тогава се превърнах в девойка, показах ти лицето си и казах: „Ти направи добро, което не се заличава!“ Когато видях как братята ти те хвърлиха в морето, побързах да те спася от гибел! — после тя се обърна към майка си: — Майко, окажи му почит за това, че той спаси честта ми!

— Здравей, човече! — каза майката. — Ти си ни направил добро и заслужаваш уважението ни! — после тя ми подари цяло съкровище с много скъпоценни камъни и нареди: — Отведете го при царя!

Заведоха ме в дивана на царя. Той седеше на трон, около него — стражи великани и сановници. Той се изправи на крака, поздрави ме, оказа ми голяма почит, дари ме с всевъзможни блага, а после нареди на един от свитата си:

— Нека дъщеря ни го заведе там, откъдето го е взела!

Отведоха ме при Саида. Тя ме взе на гръб и литна заедно с всичките богатства, с които бях надарен.

А капитанът на кораба се стреснал от шума, когато братята ми ме хвърлили, и викнал:

— Какво падна в морето?

Заплакали братята ми, завикали:

— О, наивният ни брат! Отишъл да си свърши една работа край борда и цопна във водата!

Така те сложили ръка на имането ми, но се скарали заради девойката. Дори не си спомнили за брат си — толкова стигнала тъгата им! Точно тогава Саида кацна на гемията…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абдуллах бен Фадил:

* * *

Щом ме видяха, братята ми ме запрегръщаха, радваха ми се и ми говореха:

— Как си, братко? Сърцата ни изгоряха по тебе!

— Ако сърцата ви толкова горяха за него, нямаше да го хвърлите в морето, докато спи! — кресна им Саида. — Сега изберете си сами смъртта, от която да умрете!

Грабна ги тя, понечи да ги убие, но те викнаха:

— Братко, пощади ни!

Намесих се аз, защитих ги, замолих я:

— Смили се, не убивай братята ми!

— Трябва да ги убия — те са предатели! — настоя тя.

Продължих да я увещавам, да я моля, накрая тя каза:

— Няма да ги убия само за твой хатър, но ще ги омагьосам! — измъкна тас, гребна с него морска вода, каза над нея някакви неразбираеми думи, поръси ги и каза: — Излезте от човешки образ и влезте в кучешки образ!

И те се превърнаха в кучета, както ги виждаш сега, о, емир на правоверните!…

* * *

Абдуллах се обърнал към кучетата и ги запитал:

— Истината ли говоря, братя?

Те закимали с глава, сякаш потвърждавали думите му, и той продължил:

* * *

О, емир на правоверните! След като омагьоса братята ми, Саида заговори на хората в кораба:

— Абдуллах бен Фадил стана мой брат! Ще наминавам към него един-два пъти на ден! Всеки, който не изпълнява повелите му или му посегне, ще му сторя онова, което направих с тези предатели! Няма да има за него спасение!

— Господарке! — заговориха всички. — Всички ние отсега насетне сме роби и слуги на Абдуллах и ще го слушаме!

— Когато се върнеш в Басра, преброй всичките си пари! — каза ми тя. — Ако ти липсва нещо, кажи ми — аз ще ти го донеса, който и човек да ти го е взел, където и да е той, и ще го превърна в куче! Прикрепи на врата на всяко от тези кучета верига, вържи ги за крака на леглото и ги остави затворени и сами! Всяка нощ в полунощ отивай при тях и бий всяко до смърт, докато загуби свяст! Ако мине някоя вечер, без да си ги бил, ще дойда и сама ще те набия до смърт, а после и тях! Завържи ги с въжета, когато влизат в Басра!

Вързах кучетата за мачтата и Саида си тръгна.

На другия ден стигнахме Басра. Наизлязоха търговците да ме посрещнат. Никой не ме запита за братята ми, но се загледаха в кучетата и ме заразпитваха:

— Какво ще правиш с тези кучета!?

— Опитомих ги при това пътуване и ги доведох с мене! — отговорих.

Те ми се присмиваха — не знаеха, че това са братята ми.

Затворих ги в един килер. Същата вечер започнах да подреждам товарите от платове и скъпоценности. Дойдоха търговци да ме поздравят. Увлякохме се в разговор и аз нито бих кучетата, нито ги завързах с вериги. Никакво зло не им сторих. Легнах си и не усетих кога се появила Саида.

— Не ти ли казах да ги вържеш с вериги и да ги набиеш до смърт? — кресна ми тя. Хвана ме, измъкна бич и така ме шибна, че паднах в несвяст. После отиде при братята ми и ги наби така жестоко, че те едва не умряха. Накрая каза: — Всяка вечер ще биеш всяко куче така, както направих аз! Мине ли вечер, без да го направиш — ще бия тебе!

Сложих вериги на шиите им. На втората вечер ги набих — нали трябваше да спасявам себе си…

Всичко това стана по време на халифството на Махди. Той ме назначи за наместник в Басра. Помислих си: „Пък може гневът й да се е уталожил!“ Една вечер ги оставих, без да ги бия. Тя дойде и жестоко ме удари — за цял живот не мога да забравя нейната ярост. Когато Махди умря и ти пое халифството, ти ми изпрати писмо да продължа да управлявам Басра. Ето, дванайсет години минаха, а аз все ги бия, за да отърва себе си от бой. А когато ги набия, галя ги, извинявам им се, храня ги и ги поя. Никой не узна за тях, докато не ми изпрати Абу Исхак за данъка — така тайната ми се разкри. Това е моята история!…

* * *

Учудил се Харун ар-Рашид на този разказ и рекъл:

— А ти би ли простил на братята си за това, което са ти сторили?

— Господарю! — отговорил наместникът. — Аллах е, който прощава! Аз само снемам вината от съвестта им на този и на онзи свят! Имам нужда да бъдат простени, защото ми е трудно вече толкова години да ги бия вечер до смърт!

— Абдуллах! — рекъл халифът. — Ако е пожелал всевишният Аллах, ще направя всичко, за да ги отърва и да ви помиря, за да прекарате остатъка от живота си като братя, обичащи се един друг!

— Господарю! — възкликнал Абдуллах. — Ако ги оставя една вечер без бой, Саида ще ме пребие!

— Не бой се! — казал халифът. — Ще ти дам писмо! Дойде ли Саида — ти й го предай лично! Ако прости — това ще бъде от нейна полза! Пък ако не се подчини на волята ми, която е повеля от Аллаха, остави я да те набие! Приеми, че си забравил да ги набиеш и затова си изял боя! Но не ме ли послуша тя, да не съм емир на правоверните, ако не я накажа! — после той написал писмо, запечатал го и продължил: — Щом Саида дойде при тебе, ти й кажи: „Халифът, царят на хората, ми нареди да не ги бия и ти написа това писмо!“

Абдуллах отвел кучетата у дома си и си помислил: „Какво ли би направил халифът срещу дъщерята на властителя на джиновете, ако тя ме набие? Но аз ще претърпя боя и тази нощ ще дам покой на братята си! Ако халифът нямаше зад себе си велика опора, той не би ми забранил да ги бия!“ Снел нашийниците и веригите и започнал да ги успокоява:

— Не се бойте! Халифът, шестият от рода Абас, обеща да ви отърве! Аз вече съм ви простил! През тази благословена нощ вие ще станете отново свободни хора!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ОСЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че кучетата били обхванати от възбуда и радост. Те започнали да търкат бузи в нозете му, сякаш му се молели, а той ги галел по гърба. Когато дошло време за вечеря и сложили софрата, той им рекъл:

— Седнете с мене!

Те приседнали и заедно всички яли на софрата. Хората от свитата му го гледали и се чудили, че се храни заедно с кучета.

— Той луд ли е, или е изкуфял? — питали се те. — Как може наместникът на Басра да яде на една трапеза с кучата? Че той е по-горе дори от везир! Нима не знае, че кучето е нечиста твар! — така те гледали Абдуллах и кучетата, докато се хранели. После Абдуллах измил ръцете си. Кучетата протегнали също лапи и започнали да се мият. А всички, които стояли наоколо, започнали да се подхилкват и да говорят: — Цял живот не сме виждали кучета, които да ядат, а после да си мият лапите! — после двете кучета седнали на скамейката до Абдуллах бен Фадил. В полунощ той разпуснал слугите и всички отишли да си легнат. Всяко куче се настанило в отделно легло, а слугите си мърморели: — Той си легна, кучетата също си легнаха като него!

Посред нощ Абдуллах не усетил как земята се разцепила, от там изскочила Саида и му викнала:

— Ей, Абдуллах, защо не наби кучетата тази нощ? Защо си снел веригите от шиите им? Напротив ли ми правиш, или ми се присмиваш? Ей сега ще те набия и ще те омагьосам на куче като тях!

— Господарке! — рекъл той. — Заклевам те да почакаш, за да ти изясня защо го сторих, пък после ти прави каквото искаш с мене!

— Казвай! — наредила тя.

— Царят на простосмъртните, халифът и емир на правоверните Харун ар-Рашид, ми нареди да не ги бия тази нощ! — заговорил Абдуллах. — Той ти праща поздрави и ми даде писмо, за да ти го предам! Подчиних се на волята му — подчинението пред емира на правоверните е дълг на всеки мюсюлманин! Ето — прочети го, пък после прави каквото искаш!

Подал й писмото, тя го взела, прочела го, а в него било написано: „В името на Аллах, милостивия и милосърдния!

От царя на простосмъртните Харун ар-Рашид до Саида, дъщерята на Червения цар.

Този мъж прости на братята си и се отказа от властта си над тях. Аз отсъдих да се помирят, пък щом има помирение — отпада и наказанието! Отсъждам да не предприемаш повече нищо! Щом вярваш в Аллах и неговия пратеник, трябва да се подчиниш! Моята воля е да им простиш! Знак на твоето подчинение ще бъде снемането на магията от тези двама мъже, за да ги приема утре свободни! Ако не ги освободиш, утре аз сам ще ги освободя напук на тебе с помощта на всевишния Аллах!“

— Абдуллах — възкликнала Саида, — няма да предприема нищо, преди да отида при баща си — ще му покажа писмото и бързо ще се върна!

Земята се разтворила под нея и тя изчезнала. Отишла при баща си, разказала му за станалото и му показала писмото на халифа. Той го целунал, допрял го до главата си, прочел го и рекъл:

— Дъще! Повелята на халифа е изречена, длъжни сме да изпълним волята му! Не можем да не го послушаме! Ако той ни се разгневи, ще загинем до един! Не слагай върху гърба ни грях, който не можем да носим! Иди при онези мъже и ги освободи начаса!

— Татко, а какво ще направи царят на простосмъртните, ако ни се разгневи? — запитала Саида.

— Разни неща може да направи той с нас, дъще! — отговорил той. — Първо, той е човек и затова стои на по-предно място от нас пред Аллаха! Второ — той е наместник, халиф на Аллаха! Трето, неговата утринна и другите му молитви са много по-силни от нашата. Дори да съберем срещу нещо всички джинове, те не могат да му сторят зло! А той, ако ни се разгневи, ще направи два метана в утринната си молитва, ще ни повика с един-единствен вик и ние ще се съберем покорни пред него, ще бъдем като овце в ръцете на месар! Ако поиска, той ще ни нареди да напуснем родните си места и да се преместим в някоя дива земя, където няма да можем да преживеем. Ако иска да ни погуби — ще ни нареди да се погубим и ние сами ще се избием един друг. Не ставай причина заради двама мъже да изпогинем всички! Иди и ги освободи, преди върху нас да се е стоварил гневът на емира на правоверните!

Върнала се Саида при Абдуллах бен Фадил и му казала:

— Приемаме волята на емира на правоверните и се молим той да остане доволен от нас! — извадила тас, сипала в него вода, произнесла заклинанията, поръсила кучетата и промълвила: — Излезте от кучешкия си образ и се върнете в човешки образ!

Двете кучета тутакси се превърнали в хора, силата на магията паднала от тях.

— Свидетелствам, че няма бог освен Аллах и Мохамед е неговият пратеник! — възкликнали двамата, втурнали се да целуват ръцете и нозете на брат си и да го молят за прошка.

— Вие сами си изтърпяхте прошката! — казал им той.

Двамата се разкаяли най-сърдечно и рекли:

— Бог ни наказа каквото сме си заслужили!

Така те плакали и съжалявали за стореното, а той ги запитал:

— А какво направихте с девойката, която доведох от Каменния град?

— Когато дяволът ни съблазни и ние те хвърлихме в морето, се скарахме за нея! — отговорили те. — Всеки от нас искаше да я вземе за своя жена! Щом разбрала защо се караме и че сме те хвърлили в морето, тя излезе от трюма и ни каза: „Не спорете заради мене! Не съм на никого от вас! Мъжът ми отиде в морето и аз ще го последвам!“ После се хвърли в морето и се удави.

— Тя е умряла като мъченица! — възкликнал Абдуллах и горчиво заплакал, а после промълвил: — Не е било справедливо да се карате кой да вземе жена ми!

— Грешни сме! — отговорили двамата. — Бог ни наказа за стореното. Това ни е предопределил Аллах още преди да ни създаде!

Абдуллах приел смирението им, а Саида възкликнала:

— Нима им прощаваш?

— Сестро! — рекъл той. — Онова, което е предопределено, подлежи на прошка — такава е цената на всичко пред Аллаха!

— Пази се от тях! — предупредила го тя. — Те са предатели!

Сбогувала се с него и си отишла…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абдуллах бен Фадил прекарал цялата нощ с братята си. Тримата яли, пили и се веселили. Когато слугите ги видели, разбрали, че той е бил с братята си. Поздравили ги и казали на емир Абдуллах:

— Владетелю, Аллах да те благослови, че си се срещнал със скъпите си братя! Но къде бяха те досега?

— Те са същите, които видяхте в образа на кучета! — отговорил той. — Хвала на Аллаха, който ги отърва от затвора им и от страшните мъчения!

Отвел ги при Харун ар-Рашид. Влезли при него, целунали земята пред нозете му.

— Добре дошъл, емир Абдуллах! — рекъл халифът. — Разкажи ми какво ти се случи през тази нощ!

— О, емир на правоверните! — заговорил Абдуллах. — Аллах да възвеличи мощта ти! — разказал му всичко, което му се било случило през нощта, и продължил: — И ето ги пред тебе, господарю!

Огледал халифът двамата момци и рекъл:

— Аллах да те възнагради от ръцете ми, Абдуллах! — после укорил двамата братя за онова, което били направили с брат си, те го помолили за прошка и той рекъл: — Абдуллах, назначи братята си за свои помощници и бъди техен учител! — тях пък посъветвал да се вслушват в съветите на брат си, надарил ги щедро и наредил да тръгнат за Басра. Тримата напуснали щастливи халифа, а той се зарадвал от полезните изводи, които си извлякъл, после рекъл: — Право е казано, че трудностите са наречени да са от полза за хората!

Абдуллах бен Фадил напуснал Багдад заедно с братята си. Пристигнал в своя град. Наизлезли големци и избраници да го посрещнат, хората възхвалявали емира, а той пръскал злато и сребро. Всички отправяли молитви за негово здраве, а никой не обръщал внимание на братята му. Ревност и завист обхванала сърцата им. Абдуллах забелязал това, но си затварял очите, а колкото повече им угаждал, толкова повече растели тяхната злоба и завист. За такива случаи е казано:

Угаждам аз на всички хора, но не и на завистник,

        че щом му повече угаждам, той повече желае!

И как човек да угоди на тези зависти всесилни,

        щом те ще са доволни само от гибелта му най-накрая!

На всеки от двамата той дал по един невиждан сарай, предоставил им свита, слуги и неволници, бели и черни роби — по четирийсет души. На всеки дал и по петдесет жребеца от най-отбраните коне. Имали си нахлебници и придружители. Упълномощил ги да събират данъците, дал им големи плати, направил ги свои първи помощници…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че веднъж Абдуллах казал на братята си:

— Братя, всички ние сме равни! Властта тук, след Аллаха и халифа, е дадена на мене и на вас! Управлявайте Басра и когато съм тук, и когато ме няма! Но щом съдите, трябва да се водите от думите на Аллах! Горко ви, ако станете потисници — щом има тирания, страната залинява, ако ли пък справедливостта процъфтява, какви ли не чудеса стават! Ако се провалите, това ще бъде и мой провал! Ако искате да вземете пари от хората — по-добре ще е да ги вземете от мене, ще ви дам повече, отколкото имате нужда! Аллах да е щедър към онзи, който е казал следните стихове:

Пред злото страшно във душата млада

безсилна ще е всякаква преграда!

          Умникът само в нужда се показва

          и камък не таи във чиста пазва!

Езикът на умника е в сърцето —

глупак е, който все с езика клепа!

          Не можеш ли ума си да използваш,

          по-глупавият ще те смачка бързо!

Добро и зло са скрити във сърцата,

покажат ли се — вижда се душата!

          От корен щом си зъл — тя зло донася,

          от теб добро човеците не чакат!

Дадеш ли власт ненужна на глупака,

ти по си глупав и добро не чакай!

          Разкриеш ли си тайните пред хора,

          знай — враговете ти ще те съборят!

Върши си твойто — то ти е облага

и нека другото не те засяга!…

Така поучавал той братята си и дори си мислел, че поради съветите те са го обикнали повече. Оказвал им все по-голяма почит, те правели същото към него, но завистта им растяла. Веднъж заговорили помежду си:

— Слушай, братко! — рекъл Насир. — Докога ще се подчиняваме на Абдуллах, който притежава толкова сила и власт? Беше търговец — стана емир! Беше дребосък — стана голям човек! А ние не растем — нямаме нито мощ, нито тежест! Все той е най-добрият, а ние сме си все на същото място! Нищо не остава от него за нас! Ще постигнем напредък само ако го убием! Направим ли го, ще станем господари на всичко, ще приберем всички скъпоценности от неговите хазни! После ще си ги разделим, ще приготвим дар на халифа, ти ще станеш наместник в Куфа, а аз — в Басра! Всеки ще си има свой сан!

— Право казваш! — съгласил се Мансур. — Но как да го погубим?

— Нека устроим пир у един от нас! — предложил Насир. — Ще го поканим, ще го забавляваме с приказки — накрая сърцето му ще се стопи от безсъница! Тогава ще му постелем, а щом заспи, ще се нахвърлим върху него, ще го удушим, ще го хвърлим в морето, а на сутринта ще кажем: „Сестра му, джинът, дойде при него и каза: «Ти, човешки разбойник, кой ти е позволил да се оплакваш от мене пред емира на правоверните? И той е цар като всички нас! Но първо ще убия тебе, пък после ще видя какво ще правя с емира на правоверните!» След това го грабна, земята се разцепи и тя се вмъкна в нея!“ После ще пратим вест на халифа и той ще ни назначи на неговото място! След време ще му пратим скъпоценен дар и ще му поискаме и властта в Куфа!

Така се договорили те да погубят брат си. Насир приготвил богат пир и рекъл на Абдуллах:

— Братко, молим те заедно с Мансур, не ми скършвай хатъра, бъди ми гост в дома ми! Така ще мога да се гордея! Хората ще кажат, че Абдуллах е пил и ял на трапезата на брат си Насир — а това ще ме възвиси в очите им!

— Добре, братко! — съгласил се Абдуллах. — Само скъперникът отказва гостоприемства! — после се обърнал към брат си Мансур: — Ще дойдеш ли с мен в дома на брат ни Насир — ще ядем и пием като негови гости и няма да му скършим хатъра!

— Братко! — заговорил Мансур. — Няма да тръгна с тебе, преди да ми се закълнеш, че след като излезеш от къщата на Насир, ще дойдеш и в моя дом, където ще ядем и пием и ти ще бъдеш мой гост! Нима Насир ти е брат, а аз не съм? Както не скършваш неговия хатър, така няма да скършиш и моя!

— Така да бъде! — съгласил се Абдуллах. — Изляза ли от дома на брат ни, ще вляза в твоя дом! Както той ми е брат, така си ми и ти!

На следващия ден Абдуллах възседнал коня си, извикал брат си Мансур и отишли в къщата на брат си Насир. Той ги поканил на трапезата, яли, пили и се веселили. Така цял ден изкарали в ядене и пиене, във веселби и игри до вечерта, когато седнали да си поприказват. Веднъж Мансур разказвал случка, втори път Насир разказвал случка, а Абдуллах слушал. Тримата останали сами, войниците се разотишли из стаите. Така продължили, докато от безсъницата сърцето на Абдуллах капнало и сънят го победил…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Насир приготвил на брат си постеля, той се съблякъл и заспал. Двамата го изчакали, скочили и се нахвърлили върху него. Събудил се той и като видял, че притискат гърдите му, викнал:

— Какво е това, братя?

— Не сме ти братя и не те познаваме! — викнали те. — По-добре ще е да умреш!

Притиснали гърлото му и го задушили. Той престанал да се движи и изгубил свяст. Те го помислили за умрял. Дворецът бил край морето и те набързо го хвърлили във водата. Но когато паднал сред вълните, Аллах му пратил един делфин, който бил свикнал да се навърта около двореца, защото шахтата за нечистотиите се изливала в морето през един отвор. Всеки път, когато готвачите колели някакво животно, те изхвърляли в морето вътрешностите му през този отвор, и делфинът идвал и поглъщал всичко, което плувало. През него ден заради пира в морето били хвърлени много остатъци и делфинът се бил наситил повече от всеки друг ден. Щом чул плясък в морето, той бързо доплувал, видял човешко същество и му хрумнало да го качи на гърба си. Пресякъл с него морето, стигнал до отсрещния бряг и там го хвърлил на сушата. Мястото било насред път. Минал керван, хората видели изхвърления човек край морето и рекли:

— Тук има удавник! Морето го е изхвърлило на брега!

Събрали се около Абдуллах, керванджията бил добросърдечен мъж с проникновен ум, който разбирал от различни науки, а особено сведущ бил в лечителството. Той поразгледал удавника и рекъл:

— Хора, душата не е напуснала този човек! Това е някой от избраниците големци! Ако е пожелал Аллах, има надежда да оживее!

Поел го на ръце, облякъл го, стоплил го, започнал да го лекува. Три дни път минали, докато Абдуллах се свести, но бил загубил памет и бил много слаб. Керванджията го лекувал с билките, които познавал. Трийсет дни пътували и толкова още, отдалечили се от Басра. Влезли в град на име Аудж, който се намирал в страната Персия. Спрели в хан, постлали му, а той цяла нощ лежал и охкал. От това охкане хората в хана не могли да заспят. Когато се съмнало, при керванджията дошъл привратникът на хана и рекъл:

— Какво му е на този болен, че не ни остави да спим?

— Намерихме го на пътя край морето удавен! — отвърнал керванджията. — Лекувах го, без сили останах, но той не се излекува!

— Ами покажи го на Раджиха! — рекъл привратникът.

— Коя е тази Раджиха?

— Тя е девица шейх! Викаме й шейха Раджиха! Когато някой се разболее, водят го при нея! Той остава там една нощ и излиза излекуван, сякаш нищо не му е било!

— Заведи ме при нея! — помолил керванджията.

— Вземи болния си! — понесъл керванджията болния си, привратникът на хана тръгнал пред него. Стигнали някакъв сокак с малка къщичка, където хората влизали с оплаквания, а излизали развеселени. Влязъл привратникът вътре и запитал: — Ще позволиш ли, шейха Раджиха, да приемеш този болен?

— Доведи го! — отговорила тя. — Нека дойде зад завесата!

Влязъл с мъка Абдуллах вътре, погледнал жената и що да види — това било жена му, която си бил взел от Каменния град! Познал я той, познала го и тя. Тя го поздравила, той също я поздравил и запитал:

— Кой те доведе дотук?

— Когато видях, че братята ти са те хвърлили в морето, за да запазя себе си от тях, се хвърлих след тебе! — отговорила тя. — Спаси ме моят шейх Абул Абас ал-Худр! Той ме доведе до това селище и ми разреши да лекувам болни. Тръгна из града и викна: „Който има болест — нека иде при шейха Раджиха!“ А на мен каза: „Живей тук, докато дойде времето, когато при теб ще дойде мъжът ти!“ Когато при мене идваше някой болен, аз го разтривах и той оздравяваше. Сега съм на почит и уважение, всички в тази страна търсят лек от мене!

Тя го разтрила и той със силата на всевишния Аллах се излекувал.

А Худр продължавал да се появява при нея всяка петъчна вечер. Пък вечерта, когато двамата се срещнали, било петък. Когато се мръкнало, те седнали и си похапнали, пък после почакали Худр. Той дошъл, взел ги от селото и ги отнесъл в Басра, в двореца на везира Абдуллах бен Фадл.

На сутринта Абдуллах огледал двореца и видял, че е неговият. Чул човешки глас. Надникнал през прозореца и видял братята си заковани на портите му…

А така било, защото, когато го хвърлили в морето, двамата братя заплакали, заридали:

— Онази мома джин отвлече брат ни в морето!

После приготвили дар и го пратили на халифа, като му съобщили онова, което уж било станало, и поискали поста на брат си в Басра за себе си. Халифът пратил да ги повикат. Довели ги пред него и те му разказали измислицата си. Разгневил се емирът на правоверните, призори извикал вождовете на джиновете и те послушно се появили пред него. Запитал ги за Абдуллах и те му се заклели, че нищо лошо не са му сторили. Дошла и Саида, която разказала на халифа какво се е случило. Той пуснал джиновете да си ходят, на другия ден наредил да набият жестоко Насир и Мансур и те всичко си признали. Разгневил се халифът, викнал:

— Отведете ги в Басра и ги заковете върху портата на Абдуллах!

Абдуллах наредил да погребат братята му, метнал се на коня и отишъл в Багдад, където разказал на халифа историята си. Халифът довел кадия и свидетели и го оженил за девойката, която си бил довел от Каменния град. Дълго живял най-малкият брат с нея в Басра, докато при тях не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва! Хвала на Вечно живия, който не умира!…

Приказка за Мааруф обущаря

Разказват също, царю честити, че в град Кайро живял обущар, който кърпел стари обувки. Той се казвал Мааруф. Имал си жена на име Фатима, но я наричал Айра, защото била зла, малко се притеснявала и много приказвала. Тя управлявала мъжа си. Всеки ден по хиляда пъти го кълняла и ругаела. А той бил беден. Спечелел ли нещо отгоре — на нея го давал, но спечелел ли малко, тя си отмъщавала през нощта, като не му давала да докосне тялото й и превръщала вечерите му в кошмар. За такива като нея поетът е казал:

Колко нощи прекарах с жена си —

                все нещастия идваха нови!

Що ли още първия път не донесох,

                като легнах до нея — отрова!

Веднъж тя му рекла:

— Ей, Мааруф! Искам тази нощ да ми донесеш кунафа, полята с пчелен мед!

— До довечера ще ти я донеса! — рекъл Мааруф. — За бога, днес още нямам пари, но все някак ще я оправим!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че жената на Мааруф рекла:

— Хич не ме е еня имаш ли пари! Искам кунафа с пчелен мед, и толкоз! Върнеш ли се без кунафа, нощта ще ти се стори подобна на щастието, което спечели, когато се ожени за мене!

Излязъл си той от къщи, а мъката тежала в душата му. Отворил работилницата си и промълвил:

— Моля ти се, боже, дай ми поне толкова печалба, колкото струва тази проклета кунафа, за да ме отървеш от злобата на проклетата ми жена през нощта!

До пладне никой не му донесъл работа. Дострашало го още повече от жена му, затворил дюкяна и мислите му се объркали, разтревожил се, че нямал пари дори за хляб. Застанал пред дюкяна на сладкарина, очите му се налели със сълзи. Видял го сладкарят и запитал:

— Ей, майсторе! Какво ти е, та плачеш? — разказал му Мааруф за станалото, а сладкарят се засмял: — Не бой се! Колко ратла искаш?

— Ами пет ратла… — отговорил обущарят.

Отмерил му сладкарят пет ратла кунафа и рекъл:

— С масло е, но нямам пчелен мед! Имам петмез от тръстика — по-сладък е и от мед! Хич няма да е зле и с петмез!

Засрамил се Мааруф — все пак му давали нещо като заем, и измърморил:

— Ами давай я с петмез тогава!

Изпекъл му сладкарят кунафата с масло, натопил я в петмез и тя станала дар за царе!

— Искаш ли още хляб и сирене? — запитал сладкарят.

— Ами искам… — измърморил смутен Мааруф.

Дал му той четири питки, буца сирене за един полусребърник, а кунафата струвала още десет полусребърника. Рекъл му:

— Обущарю, ще запиша в сметката ти петнайсет полусребърника! Иди при жена си, зарадвай я! Два-три дни ще те изчакам — все Аллах ще ти прати печалба! Само не се притеснявай пред жена си!

Взел Мааруф кунафата, хляба и сиренето и си тръгнал с бодър дух, като си казвал: „Хвала на Аллаха за това, което ми даде!“ Влязъл при жена си и тя го запитала:

— Донесе ли ми кунафа?

— Да! — отговорил той и поставил кунафата пред нея.

Тя я погледнала, видяла, че е с петмез, и викнала:

— Не ти ли казах да ми я донесеш с пчелен мед? Винаги ми правиш напротив! Ти си я поръчал с петмез!

Извинил й се той и рекъл:

— Ама аз я взех с отсрочка в плащането!

— Глупости! — креснала тя. — Аз я ям само с пчелен мед! — ударила го през лицето с кунафата и завикала: — Отивай, нещастнико, донеси ми друга! — блъснала го по челюстите, счупила му един зъб, кръв потекла по гърдите му. В силен гняв той я бутнал лекичко по главата, но тя го сграбчила за брадата и завикала: — Помощ, мюсюлмани!

Влезли съседите, откъснали ръката й от брадата му, започнали да я корят, викнали й:

— Абе ние винаги ядем кунафа с петмез! Не те ли е срам!

Помирили ги, но когато си заминали, тя се заклела, че няма да хапне ни хапка от кунафата. А него вече глад го морял и си помислил: „Ти се закле да не ядеш, ама аз пък ще ям!“ Започнал да яде. А тя рекла:

— Ако е пожелал Аллах, отровна да е трапезата ти и да разкъса големия ти корем!

— Нищо няма да ми стане! — разсмял се той. — Ти се закле, че няма да хапнеш от тази кунафа! Аллах е щедър! Ако пък той е пожелал утре вечер да ти донеса кунафа с мед, ще си я изядеш сама!

Така започнал да я подкача, тя го ругала до сутринта, а накрая запретнала ръкави и силно го плеснала.

— Чакай де! — викнал той. — Друга ще ти донеса!

Отишъл в джамията, помолил се, отишъл в работилницата, отворил я, приседнал, но не успял да се огледа, когато се появили двама стражи на кадията.

— Стани да поговориш с кадията! — рекли те. — Жена ти му се оплака, че си бил такъв и онакъв!…

Надигнал се Мааруф и рекъл:

— Всевишният Аллах да я накаже!

Тръгнал с тях. Влязъл при кадията. Видял там жена си със скръстени ръце, шията й била зацапана с кръв, плаче и бърше сълзите си.

— Човече! — викнал кадията. — Как може да биеш тази жена, да й счупиш ръката, да й изкъртиш зъба и въобще да вършиш такива поразии?

— Ако я бях ударил, ако й бях откъртил зъб — съди както намериш за добре! — казал човекът. — Но историята е такава и такава и съседите едва ни помириха! — разказал му всичко от начало до край.

Кадията бил добър човек, извадил четвърт динар и му рекъл:

— Човече, приготви й кунафа с пчелен мед и се помирете!

— Дай го на нея! — рекъл обущарят.

Жената взела парите, двамата обявили помирението си и кадията рекъл:

— А ти, жено, се подчинявай на мъжа си! Ти пък, човече, отнасяй се добре с нея!

Двамата излезли помирени, но жената тръгнала по една улица, а мъжът — по друга, която водела към дюкяна му. Седнал си, но ето че при него пак дошли стражите и рекли:

— Дай сега нещо за услугата!

— Но кадията не взе нищо от мене, дори ми даде четвърт динар! — задърпал се обущарят.

— Нас не ни е еня дали кадията е взел от тебе, или ти е дал! — викнали те. — Ако не ни дадеш нищо за услугата, ще си го вземем насила!

Те го повлекли по пазара. Тогава той продал инструментите си и им дал половин динар. Оставили го на мира. Подпрял той лицето си с ръце и се замислил какво да прави, защото вече нямал инструменти, с които да работи. И както си седял, появили се двама души със зли лица и викнали:

— Ставай, човече, да говориш с кадията! Жена ти му се оплака!

— Но ние с нея вече се помирихме! — възразил той.

— Ние идваме от друг кадия! Жена ти се оплака на нашия кадия!

Тръгнал той с надежда да й търси сметка и щом я зърнал, рекъл й:

— Нали се помирихме, жено законна!

— Никакво помиряване не е имало! — викнала тя.

— Щом сте се помирили — какво ми се оплакваш още? — обърнал се кадията към нея.

— Той ме удари и след помирението! — възразила тя.

— Помирете се пак! — наредил кадията. — Ти повече не я удряй, а тя вече ще те слуша! — те се помирили и кадията наредил: — А сега плати на стражите за службата им!

Дал той по нещо на стражите, върнал се в работилницата си, отворил я и седнал. Бил като пиян от мъка. И както си седял, при него влязъл мъж, който му викнал:

— Ставай, Мааруф, спасявай се! Жена ти се е оплакала при Високата порта и при тебе идва най-главният страж!

Скочил Мааруф, заключил дюкяна и се измъкнал към портата Наср. От калъпите и инструментите му били останали само пет полусребърника. Купил за четири хляб и за половин — сирене и избягал. Било по пладне, но посред зима. Измъкнал се от града, но го плиснал дъжд като из ведро — сухо място не останало по него. Съзрял полуразрушена сграда, до нея — изоставен хамбар без врата. Вмъкнал се вътре, докато попремине дъждът. Дрехите му били вир-вода. Сълзи потекли по бузите му и той започнал да се вайка:

— Къде де избягам? Моля те, боже, прати ми някой, който да ме отведе в някоя далечна страна, ама проклетата ми жена да не знае пътя за натам!

И както си плачел, стената пред него се отворила, от там излязъл огромен мъж — от образа на такива всички треперят — и рекъл:

— Човече, ти защо ме събуждаш през нощта? Живея от сто години на това място, но нито веднъж не съм виждал някой да реве с глас като тебе! Ще изпълня каквото поискаш! Сърцето ми се изпълни с жалост към тебе!

— Кой си ти и какъв си? — запитал човекът.

— Аз съм създателят на това място! — отвърнал джинът.

Обущарят му разказал всичко, което му се било случило, и великанът предложил: — Искаш ли да те отведа в страна, до която жена ти няма да може да стигне? Качвай се на гърба ми!

Възседнал го Мааруф. Великанът го понесъл на гърба си и полетял, от където изгрява слънцето до където залязва. Снел го на върха на висока планина…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че великанът заговорил на Мааруф:

— Слез от тази планина, човече! Ще видиш пред себе си град! Влез в него! Жена ти не знае пътя дотук и никога няма да те стигне!

Оставил го и си тръгнал. Стреснат и объркан, Мааруф стоял на планината, а когато изгряло слънцето, си рекъл: „Я да сляза до града! Колкото и да стоя тук, полза няма!“ Слязъл от планината. Видял град с високи стени, укрепени дворци и изографисани сгради. Влязъл през портата, тръгнал към пазара. Загледали се жителите на града в него, чудели се на облеклото му, което не приличало на тяхното. Един го заговорил:

— Ти чужденец ли си, човече? От коя страна си?

— От прещастливия град Кайро!

— От дълго време ли си го напуснал?

— От вчера по пладне!

Разсмял се човекът, викнал:

— Ей, хора, елате и вижте тоя, чуйте го какво говори! Той твърди, че е от Кайро и е излязъл от там вчера по пладне!

Разсмели се хората, заговорили:

— Човече, да не си луд! Как може да твърдиш, че си напуснал Кайро вчера по пладне и си дошъл чак дотук? Не знаеш ли, че между нашия град и Кайро има цяла година път?

— Ако има някой луд тук, това сте вие! — възразил Мааруф. — Ето, това е хлябът от Кайро — той още не е изсъхнал!

Показал им хляба със себе си. Те го заразглеждали, чудели му се, защото не приличал на хляба в страната им, заговорили:

— Ама това наистина е хляб от Кайро! Ето, вижте го!

Така Мааруф станал известен в града. Някои му вярвали, други му се присмивали. Но ето че се появил някакъв търговец на муле, зад него вървели двама роби. Той разделил тълпата да мине и викнал:

— Хора! Не ви ли е срам да се нахвърляте така върху нещастния човек? Какво толкова имате да делите с него? — така ги ругал, докато изгонил всичките. После се обърнал към Мааруф: — Ела, братко! Не се бой от тези безсрамници!

Повел го със себе си, стигнали до широк, богато украсен дом. Там го сложил да седне на царски стол. Наредил нещо на слугите, те отворили ракла и извадили от нея дреха, каквато носят само сановници и търговци. Облекли го в нея и Мааруф заприличал на същински предводител на търговците. Разпънали пред него софра с най-вкусни ястия. Двамата яли, пили, а после търговецът запитал:

— Как се казваш, братко?…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Мааруф отговорил на въпроса на търговеца:

— Казвам се Мааруф, обущар съм — поправям стари обувки!

— От коя страна си?

— От Кайро!

— А от коя махала?

— Че ти познаваш ли Кайро? — зачудил се Мааруф.

— И аз съм от Кайро! — отговорил търговецът.

— Аз живеех на улица „Хамр“!

— А кого познаваш на улица „Хамр“?

— Еди-кой си… И еди-кой си…

Споменал му имената на много хора и търговецът запитал:

— А познаваш ли продавача на благовония шейх Ахмад Аттар?

— Съседи сме, стена до стена!

— Колко синове има?

— Трима: Мустафа, Мохамед и Али!

— И какво направи Аллах със синовете му?

— Мустафа е добър човек, изучи се и стана учител! Мохамед продава благовония, след като се ожени, отвори дюкян до бащиния си и му се роди син на име Хасан! Али беше мой другар! Като деца играехме заедно. Преобличахме се като християни, влизахме в църквата, крадяхме християнските книги, продавахме ги, а с парите си купувахме това-онова! Веднъж ни видяха християните, хванаха ни и се оплакаха на баща му: „Ако не забраниш на сина си да ни се меси в работите, ще се оплачем на царя!“ Ахмад Аттар удари шамар на сина си. Заради това Али избяга! Вече двайсет години го няма, от него ни вест, ни кост!

Тогава търговецът възкликнал:

— Аз съм Али, синът на Ахмад Аттар, а ти си моят приятел Мааруф! — двамата се прегърнали и Али запитал: — Кажи ми, Мааруф, защо си дошъл от Кайро?

Разказал му Мааруф за случилото се с него, а после запитал:

— А ти как и защо се оказа тук?

— Надви ме лекомислието още от малък! — отговорил Али. — Оттогава бродя от страна в страна, от град в град, докато стигнах до този град, който се казва Ихтиан ал-Хутан. Хората му са щедри и състрадателни, помагат на бедния, дават му заеми и вярват във всяка негова дума. Аз им рекох: „Търговец съм! Изпреварих кервана и търся място, където да стоваря стоката си!“ Повярваха ми, отделиха ми място и аз запитах: „Може ли да ми заемете хиляда динара, докато дойде стоката ми!“ Дадоха ми! Отидох на пазара, видях някаква стока, купих малко от нея, на втория ден я продадох и спечелих петдесет динара! После купих друга. Сприятелих се с хората, завъртях алъш-вериш, умножиха се парите ми. Един умен мъж е казал: „Свят голям, злините и хитрините са разни!“ В страна, където никой не те познава, можеш да правиш каквото си искаш! Ако кажеш на някой: „Аз съм обущар, бедняк съм, вчера оставих Кайро!“, никой няма да ти повярва. Ако ли пък кажеш: „Докара ме ифрит!“, те ще те отбягват, ще си казват: „Този е ифритясал, който го доближи — лошо го чака!“ И тая лоша мълва ще засегне не само тебе, но и мене, защото знаят, че и аз съм от Кайро!

— И какво трябва да правя? — запитал Мааруф.

— Ще те науча! — отвърнал търговецът. — Ако всевишният Аллах е пожелал, утре ще ти дам хиляда динара, муле, което да яздиш, и роб, който да върви пред тебе. Аз пък ще седя между търговците и щом те видя, ще стана, ще те поздравя и ще ти целуна ръка — така ще те издигна в очите им! Ще те попитам за някаква стока: „Донесе ли от еди-какво си?“ Ти ми отговаряй: „Много!“, и още повече ще се въздигнеш пред тях! После ще кажа: „Намерете дюкян за стоката му!“ Ще те опиша като човек богат и щедър! А дойде ли при тебе просяк — ти му дай нещо! Така тукашните ще повярват на думите ми, ще те оценят като човек велик и щедър, ще те обикнат! После ще устроя пир с всички търговци в твоя чест — да се опознаете! Няма да мине и месец и ще имаш много пари!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на сутринта Али дал на Мааруф хиляда динара, облякъл го в хубави дрехи, качил го на муле, дал му един роб и казал:

— Нека съвестта ти е чиста: ти си ми другар и аз съм длъжен да ти окажа почит! Не си мисли за лоши неща, забрави какво ти е сторила жена ти, и не я споменавай!

Яхнал Мааруф мулето, робът тръгнал пред него, стигнали до портата на пазара. Всички търговци били насядали там, Али бил между тях. Щом го видял, той скочил, затичал се към него и рекъл:

— Добър ти ден, търговецо Мааруф, стопанин на богатства и раздаващ благодеяния! — целунал му ръка пред търговците и казал: — Братя! Представям ви търговеца Мааруф!

Всички го поздравили, Мааруф се въздигнал в очите им. Али му помогнал да слезе от мулето. Представял му ги един по един, като не преставал да го възхвалява.

— Той търговец ли е? — запитали го търговците.

— Не само това, но и повече! Неговите богатства са прочути навред сред търговците в Кайро! Има си съдружници в Индия, Синд и Йемен! Не за търговия е дошъл той в този град! Единствената му цел е да разглежда чужди страни. Няма нужда да броди из чужбина за пари, защото си има достатъчно злато, което огън не го гори! Аз ще бъда един от неговите слуги!

Така той продължавал да хвали Мааруф, един на друг те предавали хвалбите му, после се насъбрали около обущаря, започнали да го черпят. При него дошъл и началникът на пристана и го поздравил. И ето че Али го заразпитвал:

— Господарю, а дали носиш някое парче от еди-кой си плат?

— Много! — отговорил Мааруф.

А същия ден имало изложение на най-фините платове и Али го бил научил как се казват скъпите и как — евтините тъкани.

— Господине, а жълто сукно носиш ли? — запитал един търговец.

— Много! — отговорил Мааруф.

— А червено като кръв на газела?

— Много!

За каквото и да го запитали, той все казвал „Много“!

Ето че и някакъв просяк се развъртял между търговците. Един му дал един полусребърник, друг — един джадид. Но когато дошъл до Мааруф, той награбил шепа злато и му я подал. Просякът го възхвалил и си тръгнал, а търговците си рекли:

— Ама това са царски подаяния! Той даде на тоя просяк шепа злато, без да го брои! Ако не бе от най-големите богаташи, надали щеше да е толкова щедър!

След малко се появила някаква бедна женица. Той пак награбил шепа злато и й го подал. Вестта за него се пръснала между бедняците, те се завървили един след друг и той раздавал с шепи златото. Но ето че хилядата динара се свършили. Тогава той плеснал шепа в шепа и възкликнал:

— Доста хора в този град са бедни и нещастни! Ако знаех, че е така, щях да взема и други неща да им ги раздам! Боя се, че гурбетът ми ще се поудължи, защото нямам навик да връщам просяк с празни ръце! Ако дойде някой бедняк — какво ще му кажа?

— Кажи му, че Аллах ще му даде! — казал предводителят.

— Не, не такъв ми е обичаят! Сега ми стана мъчно! Смятах да преживея с тези хиляда динара, докато дойде керванът ми!

— Ти за това не се бой! — рекъл предводителят, извадил хиляда динара и му ги подал.

Започнал той пак да раздава пари на всеки бедняк, който минел, и така продължил, докато от минарето не призовали за обедна молитва. Всички влезли в джамията и се помолили, а той хвърлил остатъка от хилядата динара над главите на молещите се. Зачудили се търговците на огромната му щедрост. Тогава той се обърнал към друг търговец, взел и от него хиляда динара назаем. А Али го гледал какво прави, и не смеел дума да обели. Това продължило, докато от минарето не призовали за следобедна молитва. Той влязъл пак в джамията, помолил се и се простил с останалите си пари. Когато портите на пазара се затворили, той бил вече взел назаем пет хиляди динара, които раздал на хората. А на всеки, от когото вземал, казвал му.

— Когато дойде стоката ми, ако искаш — ще ти ги върна в злато, пък ако искаш — в платове!

На другия ден излязъл по пазара, завъртял се около търговците, взел пари от тях и ги раздал на бедните. Това продължило двайсет дни и за това време той задлъжнял повече от шейсет хиляди динара! Нито стока идвала, нито нищо! Загрижили се хората за парите си, заговорили:

— Абе не дойде керванът на Мааруф! Докога той ще ни взема парите и ще ги раздава на бедняците?

— Я да поговорим със земляка му Али! — предложил един от тях, всички отишли при Али и запитали:

— Абе, Али, май керванът на Мааруф не пристигна, а?

— Почакайте, непременно ще дойде! — отвърнал Али, а когато останал насаме с Мааруф, му казал: — Слушай, какво правиш? Аз да изпечеш хляба ли ти казах, или да го изгориш? Хората ги хвана грижа за парите им! Взел си назаем шейсет хиляди динара и си ги раздал на бедните! Откъде ще върнеш заемите? Нито купуваш, нито продаваш?

— Какво толкова е станало? — запитал Мааруф. — Какво са шейсет хиляди динара? Щом дойде керванът, ще им ги върна! Ако щат в платове, ако ли не — в злато и сребро!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че търговецът Али възкликнал:

— Велик е Аллах! Нима имаш някакъв керван?

— Много! — отговорил Мааруф.

— Аллах да накаже и тебе, и нахалството ти! Затова ли те научих на тази приказка — да я казваш на мене! Сега ще разкажа на хората кой си!

— Ти върви и много не приказвай! — смръщил вежди Мааруф. — Нима съм беден? В кервана ми има толкова много неща!

Разгневил се Али и креснал:

— Нехранимайко! Как смееш да ме лъжеш без срам!

— Прави само това, до което ти стига ръката! — рекъл Мааруф. — Така или иначе, те трябва да почакат, докато дойде керванът ми, и тогава ще си вземат всичко с излишък!

Оставил го Али и си тръгнал, като си мислел: „Преди аз му благодарих пред хората! Ако сега взема да го ругая, ще бъда лъжец! Ще стане като онзи, за когото е казано: «Който и благодари, и ругае — два пъти лъже!»“ А търговците дошли при него и рекли:

— Ти говори ли с него, Али?

— Хора! — отвърнал им той. — Срам ме е от него! Нали и аз съм му дал хиляда динара — как да го заговоря? Ама и вие, като му давахте — съветвахте ли се с мене? Сами си търсете парите! Ако ли не — оплачете се на царя! Кажете му, че Мааруф е измамник — пък дано той ви отърве от него!

Отишли търговците при царя и му рекли:

— Царю честити! Дошли сме по такъв и такъв въпрос, искаме да се оплачем от еди-кой си човек! Той прави това и това! Ако бе някой скъперник, нямаше да си позволи да граби златото и да го раздава на бедняците! Но ако наистина е богат и честен — това ще си проличи, щом дойде керванът му! Винаги когато му споменем за някакъв плат, той казва: „Имам много от него!“ Времето минава, а от кервана му — ни вест, ни кост! Дължи ни вече шейсет хиляди динара и всичките ги е раздал на бедните! — и започнали да благодарят за щедростта на царя и да го възхваляват.

А този цар бил много алчен. Щом чул за щедростта на Мааруф, алчността го налегнала и той казал на везира си:

— Този търговец трябва да има ужасно много имане, щом е чак пък толкова щедър! Сигурно керванът му скоро ще пристигне! Тогава търговците ще се съберат около него и той ще пръсне всичко по тях! А аз имам по-голямо право над тези пари! Ще ми се да се сприятеля с него. Ще го оженя за дъщеря си и неговите пари ще се прибавят към моите!

— Царю честити! — рекъл везирът. — Аз пък мисля, че той е измамник! А измамникът разрушава огнището на алчния!

— Везире! — възразил царят. — Аз пък ще го изпитам, за да разбера дали е измамник или честен, дали е богат, или лъже!

— А как ще го питаш? — запитал везирът.

— Имам аз един скъпоценен камък! Ще пратя да извикат този Мааруф. Ще му подам камъка. Ако го познае какъв е и каква е цената му — значи е богат! Ако пък не го познае — значи е мошеник и начаса ще го погубя!

* * *

Но ето вече утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят изпратил да извикат Мааруф, сложил го до себе си и запитал:

— Ти ли си Мааруф?

— Да! — отговорил той.

— Търговците твърдят, че си им взел шейсет хиляди динара!

— Така е!

— А защо не им върнеш парите?

— Нека дойде керванът ми — тогава ще им ги върна двойно! Ако искат в злато, ако искат в сребро, ако искат в стока! Комуто дължа хиляда, ще му дам две! Имам много стока!

— Търговецо! — протегнал ръка със скъпоценния камък царят. — Вземи това и кажи какво е и колко струва!

Камъкът бил колкото лешник, царят го бил купил за хиляда динара и се гордеел с него. Взел го Мааруф в ръка, подхвърлил го със съмнение и насмешка и го счупил, защото такъв камък е нежен и не понася удари.

— Ти защо счупи камъка? — викнал царят.

Засмял се Мааруф и отговорил:

— Че що за скъпоценност е това, царю честити? Един скъпоценен камък струва седемдесет хиляди динара! И не е ли поне колко орех — той не привлича окото ми! Как може да си цар и да наричаш това скъпоценен камък! Това е камъче, то струва, има-няма, хиляда динара! Но нека ти е простено — в тази страна сте бедняци и нямате наистина скъпи неща!

— А ти имаш ли такива скъпоценности, търговецо? — запитал царят.

— Много! — отговорил Мааруф.

Набъбнала още повече царската алчност и той запитал:

— А ще ми дадеш ли някой наистина скъпоценен камък?

— Ще дойде керванът ми — много ще ти дам! — отвърнал Мааруф. — Колкото искаш! Имам толкова, че без пари ще ти дам!

Зарадвал се царят и викнал на търговците:

— Вървете си по пътя и чакайте, докато дойде керванът — после елате и си вземете парите от мене! — след това повикал везира си и му наредил: — Бъди любезен с Мааруф! Заговори го, спомени му и за дъщеря ми, пък дано той да я поиска за жена! Тогава и ние ще станем богати!

— Царю честити! — възразил везирът. — Този човек не ми харесва! Откажи се, да не изгубиш дъщеря си за едното нищо!

Този везир преди бил молил царя да го ожени за дъщеря си. Бащата бил съгласен, ала девойката не склонила. Сега царят викнал:

— Предател такъв, ти не ми желаеш доброто, защото преди поиска дъщеря ми, а тя не пожела да се омъжи за тебе! Какво искаш? Да остане стара мома ли? Че да я вземеш в края на краищата пак ти? Как може човек да бъде измамник, щом позна цената на онзи камък и го строши, защото не му хареса! Когато влезе при дъщеря ми и види хубостта й, ще я обикне и ще я обсипе с богатства и драгоценности! А ти искаш да лишиш и мене, и щерка ми от това имане!

Везирът се изплашил от царския гняв и си казал: „Най-приятната миризма на кучето е кравешкото лайно!“ После отишъл при Мааруф:

— Негово величество царят те обикна! А той има хубава дъщеря, прелестна девойка! Иска да те ожени за нея! Какво ще кажеш?

— Добре, но нека изчака да дойде керванът ми! — съгласил се Мааруф. — Откупът за царски дъщери е голям! Непременно трябва да платя за нея поне пет хиляди кесии! Имам още нужда от хиляда кесии да ги раздам на бедните през първата ми брачна нощ! Хиляда кесии ще раздам на онези, които ще бъдат с мене в сватбеното шествие, за хиляда кесии трябва да се приготвят и гозби за войниците и всички останали! Имам нужда от сто скъпоценни камъка, които да подаря на царицата след първата ми брачна нощ, и още сто да раздам на неволници и слугини! Освен това трябва да облека сто оголели бедняци и да раздавам още и още милостиня! Всичко това може да стане чак след пристигането на кервана ми!

Върнал се везирът при царя и предал думите му. Царят плеснал с ръце и възкликнал:

— И след всички тези думи — пак ли ще го наречеш измамник?

— Да, царю, сигурен съм, че лъже! — отсякъл везирът.

Разгневил се царят, наругал го, викнал му:

— Или ще се откажеш от тая мисъл, или ще те погубя! Върни се и ми го доведи — аз съм го избрал!

Върнал се везирът при Мааруф и му казал:

— Ела да си поговорите с царя!

Обущарят се явил при царя, който му рекъл:

— Не се извинявай по този начин! Хазната ми е пълна! Вземи ключовете й у себе си и харчи, колкото сметнеш за добре, обличай бедняците! Пък щом дойде керванът — прави каквото щеш, избирай дарове на жена си! Ще изчакам откупа, докато дойде керванът!

После наредил на шейх ул-исляма да обяви брака на Мааруф с дъщеря му и така царската щерка се омъжила за него. Започнали да подготвят веселбите. Царят наредил да украсят града, да ударят барабаните. Приготвили най-различни ястия. Търговецът Мааруф седял върху висок подиум, пред него се събрали танцувачки, фокусници, музиканти, а той заповядвал на хазнадаря:

— Давай злато и сребро!

И раздавал на всеки артист по шепа, дарявал бедни и нещастни, обличал оголели. Весела сватба се вдигнала, а хазнадарят не успявал да носи пари. Сърцето на везира без малко не се спукало от гняв, но не смеел нито дума да обели. Търговецът Али се чудел как може да се пръскат толкова пари, и прошушнал на Мааруф:

— Мааруф, ти си невъзможен нахалник! Не ти ли стига, че прахоса парите на търговците, ами се залови и с парите на царя!

— Ти не се меси! — рекъл Мааруф. — Щом пристигне керванът, ще върна на царя всичко похарчено!

Хвърлял той парите и си мислел: „Бог да ни пази, каквото ще става — да става, от съдбата си не можем да избягаме!“

Веселбата продължила четирийсет дни. На четирийсет и първия ден устроили тържествено шествие на невестата. Когато я довели при Мааруф, той започнал да пръска пари над главите на хората. Славна сватба била, а обущарят все хвърлял ли, хвърлял пари. Въвели го при царкинята, той седнал върху ложето, плеснал с ръце и застанал тъжен.

— Жив и здрав да си, господарю, но защо си замислен? — запитала го тя.

— Как да не съм замислен, когато баща ти така обърка работите, че сега сякаш жъна зелена нива! — отговорил той.

— Кажи ми какво направи баща ми с тебе! — настояла тя.

— Въведе ме при тебе, преди да е дошъл керванът ми! Исках да раздам поне сто скъпоценни камъка на неволниците ти, та да се радват. Това е обичай, за да се възвиси името ти!

— Не мисли за това! — рекла тя. — Мен това не ме засяга! Нима ще ме оставиш и аз да чакам кервана ти? А скъпоценните камъни — каквото си мислил да правиш с тях, ще го направиш, когато пристигнат стоките ти!

Тя се разсъблякла. Той седнал на постелята, посегнал да я погали, двамата се посборичкали, той хванал коленете й, тя седнала в скута му, засмукала с устни устните му — че в такъв миг човек забравя и баща, и майка. Той я притиснал към гърдите си, долепил я до себе си и наборил с устни устните й — сякаш мед капела от устата й, пъхнал ръка под дясната й мишница — а телата им страстно желаели да се съединят. Погалил я по високите гърди, плъзнал с ръка между бедрата й, разтворил ги, насочил топа си, изохкал дълбоко, поставил снаряда, запалил фитила, влязъл през иглена дупка в къщата, лумнал огън и къщата рухнала с четирите си колони, защото се стигнало дотам, където човек за нищо и не пита. Викнала високо царската дъщеря — че и без такъв вик не може! Търговецът Мааруф отнел така моминството й и тази нощ останала незабравима и за двамата.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ДЕВЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на следващия ден Мааруф влязъл в хамама, изкъпал се, облякъл царски одежди и влязъл в царския диван. Всички му станали на крака, благословили го, а той седнал до царя и запитал:

— Къде е хазнадарят?

— Ето го, идва към тебе! — отговорили му.

— Донеси дрехи и облечи всички везири, емири и сановници! — разпоредил се той.

Донесли му всичко, което поискал, и той дарявал одежди на всеки според сана му. Притеснил се много хазнадарят и влязъл при царя и везира, докато Мааруф го нямало. Целунал земята пред владетеля и рекъл:

— Царю честити, искам да ти съобщя нещо, което, ако не ти го кажа, много ще ме ругаеш! Хазната вече се изпразни. Там останаха много малко пари — след десет дни ще я заключа съвсем празна!

— Везире! — заговорил царят. — Керванът, в който е нашето спасение, закъсня! Никаква вест няма от него!

Засмял се везирът и рекъл:

— Царю! Май само ти не забелязваш какви ги върши този лъжец и измамник! Че той няма нито керван, нито каквото и да е! Но продължава да те мами и да пръска парите ти! Ожени се за дъщеря ти без никакъв откуп!

— Везире, а какво да сторим, че да разберем какъв е истинският му хал?

— Тайната му може да бъде изтръгната само от жена му! Кажи на дъщеря си да дойде — аз ще я науча как да разбере истината, а след това да ни разкаже!

— Това е добре! — рекъл царят. — Ако се потвърди, че е лъжец и измамник, ще го погубя с най-страшна смърт!

След тази клетва, царят пратил да викнат дъщеря му. Тя дошла и останала скрита зад завесата и запитала:

— Какво искаш, татко?

— Говори с везира! — наредил той.

— Господарке! — заговорил везирът. — Мъжът ти пръсна парите на баща ти и се ожени за тебе без откуп! Все ни обещава и все се бави! Нищо не се знае и за кервана му! Искаме да узнаеш истината за него!

— Той наистина говори много! — съгласила се тя. — Всеки ден ми обещава скъпоценни камъни, накити и драгоценни платове, но още нищо не съм видяла!

— Господарке! — рекъл везирът. — Опитай тази нощ да си поговориш с него. Речи му: „Кажи си истината и не се бой! Ти стана мой съпруг, няма да сторя нищо срещу тебе и ще уредя всичко така, че да останеш спокоен!“ Говори със заобикалки или направо, покажи му, че го обичаш, пък после ни разкажи каква е истината!

След вечеря Мааруф влязъл при нея. Тя го сложила да полегне на скута й, усърдно се преструвала, че го обича. Женските хитрости са известни — щом жената си е наумила нещо, тя не се отказва, докато не го постигне! Мамела го, говорела му любезни думи, докато завъртяла ума му, и като видяла, че го е подчинила изцяло, рекла:

— Любими мой! Нека Аллах не те разгневи, нека времето не ни раздели! Огънят на твоята страст изгори сърцето ми! Но искам да ми кажеш истината, защото хитростите на лъжата невинаги носят успех! Ти докога ще мамиш баща ми? Боя се да не се изложиш нещо пред него и той да се нахвърли връз тебе! Какво криеш? Твърдиш, че си търговец и имаш пари и керван! А от кервана ти — ни вест, ни кост! Кажи ми и аз, ако е пожелал Аллах, ще скроя нещо, което да те спаси!

— Господарке! — рекъл Мааруф. — Ще ти кажа истината, пък ти прави с мене каквото щеш!

— Кажи! — рекла тя. — Така или иначе, трябва да знам! Аллах да благослови онзи, който е казал:

Твой дълг е истината да си кажеш,

                дори след нея да гориш във ада!

Всевишният ще те дари с облаги,

                дори рабите от гнева му да пострадат!

— Господарке! — заговорил Мааруф. — Аз не съм търговец! Нямам нито керван, нито богатства! В моята страна бях обущар… — и й разказал всичко.

Тя пък се разсмяла и рекла:

— Ама ти си бил много голям лъжец и измамник!

— Господарке! — възразил той. — Аллах да те пази, моля те да скриеш тайната и да удавиш скърбите!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царкинята рекла на Мааруф:

— Значи ти измами баща ми! Лошото тук е, че той от алчност дори ме омъжи за тебе! После ти пръсна парите му — везирът те обвинява именно в това! А ти не знаеш, че преди време, когато везирът ме поиска за жена, аз му отказах и му се подиграх! Днес баща ми ми нареди да те изпитам. И сега, когато тайното стана явно, баща ми много ще загуби! Но ти си ми съпруг и аз няма да те изоставя! Ако разкажа на баща си, той ще се убеди, че си измамник, и най-безмилостно ще те погуби! А щом хората научат, че царският зет е измамник, и теб вече те няма, цялата омраза и ненавист ще се насочат към мен! Сега се облечи с дрехи на мамелюк! Ето ти петдесет хиляди динара от моите пари! Яхвай коня и бягай в страна, над която баща ми няма власт! Там стани търговец! Напиши ми писмо, за да знам къде си, и да ти изпратя там всичко, което мога да докопам! Парите ти ще се умножат, а когато баща ми умре, ще пратя да те повикат! Ти ще се върнеш и ще бъдеш почитан и уважаван! Ставай, преди да те е достигнала гибелта!

— Прости ми, господарке! Но нека се разделим като съпруг и съпруга! — помолил я той.

Така той пак се слял с нея, после се облякъл като мамелюк. Сбогувал се с жена си, призори напуснал града и потеглил на път.

Като се съмнало, царят изпратил да повикат дъщеря му и тя застанала зад завесата.

— Какво ще ни кажеш, дъще? — запитал царят.

— Аллах да почерни лицето на везира ти така, както той почерни моето лице и лицето на мъжа ми! — викнала тя.

— Как така? — запитал царят.

— Влезе той вчера при мене — заразказвала тя — и преди да му спомена каквото и да е, появи се евнух с писмо в ръка и рече: „Десет мамелюци са спрели под прозорците и ми предадоха това писмо за Мааруф. Казаха също, че са от онези, които придружават кервана, че са дошли да му разкажат какво се е случило!“ Взех аз писмото, прочетох го, а в него пишеше: „До уважаемия ни господар, търговеца Мааруф. Съобщаваме ти, че когато ти ни напусна, нападнаха ни разбойници! Бяха две хиляди конници, а ние — само петстотин мамелюци! Пламна голяма битка. Те ни препречиха пътя! Ето вече трийсет дни стана и все се бием с тях! Взеха ни двеста товара платове и избиха петдесет мамелюци! Затова закъсняхме!“ А мъжът ми кресна: „Как може да се биете с разбойници за някакви си двеста товара стока! Та те струват само някакви си седемдесет хиляди динара! Трябва да отида при тях! От такава загуба керванът ми няма да стане по-беден. По-добре ще е да им го оставя като милостиня!“ После ме възкачи със смях, без да се натъжи, че е загубил имане и петдесетина мамелюци! Като си свърши работата, слезе долу и потегли с тях, за да доведе кервана си! Хвала на Аллах, че ме възпря да не кажа каквото ми наредихте! Той щеше да се разсърди и на мене, и на вас, а после да ме гледа с пренебрежение и отвращение!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

— Дъще! Щом мъжът ти има много пари, ти не се тревожи! Ако е пожелал Аллах, той ще се върне с кервана и ще получим от него много блага!

Така я успокоявал той, като в същото време ругаел везира си.

А през това време Мааруф подшибвал коня си, пресичал безлюдната пустиня. Не знаел към коя страна да тръгне, пъшкал от мъка, търпял беди и несгоди и си повтарял следните стихове:

Събра ни времето лъжливо — раздели ни!

           Сърцето в суша страшна се стопява!

Очи разплакани желаят да те видят

           и след раздяла срещата очакват…

О, виж ти, изгрев на луната светъл,

           сърцето как от обич се разкъсва,

как спомня си вкуса на плод запретен,

           след който мъката отрова пръска!

О, слънчева омая, ти блестиш и

           на Мааруф сърцето в плам изгаряш,

събираш черни и горчиви мисли —

           надеждата за среща не оставяш!

Блесни, о, изгрев на луната светъл,

           да видя в теб лицето лъчезарно!

Доволен съм от мъката си нежна —

           във всяка обич мъката припламва…

Толкова му било тъжно, че предпочитал да умре, вместо да живее. Станало пладне. Стигнал до малко селце. Видял наблизо орач, който орял с два вола. Вече бил доста огладнял. Подкарал към него и рекъл:

— Мир вам!

Орачът му върнал поздрава и казал:

— Добре си дошъл, господине! Ти султански мамелюк ли си?

— Да! — отговорил Мааруф.

— Слез — гост ще ми бъдеш! — предложил орачът.

Мааруф разбрал, че пред него стои щедър човек, и рекъл:

— Братко, та аз не виждам у тебе нищо, с което да ме нахраниш — как така ме каниш на гости?

— Господарю, благата ги има! — рекъл човекът. — Ти слез от коня, пък селото — ей го наблизо! Ще отида и ще донеса и за тебе храна, и за коня — трева!

— Но щом селото е толкова близо, значи ще стигна до него поне толкова бързо, колкото и ти! — възразил Мааруф. — Ще си купя каквото ми се ще, от пазара и ще си хапна!

— Господине! — възпротивил се селянинът. — В селото има само няколко колиби, там пазар няма! Моля те, не ми скършвай хатъра! Аз ей сега ще отида и бързо ще се върна!

Слязъл Мааруф от коня. Селянинът тръгнал към селото да му донесе храна. Седнал Мааруф и си помислил: „Откъснах този беден човечец от работата му! Я да поора вместо него, докато дойде, за да не си губи напразно труда!“ Хванал ралото и подкарал воловете. Изорал малко, когато изведнъж ралото опряло о нещо твърдо. Добичетата спрели и не можели да тръгнат. Погледнал, че ралото се е закачило о златна халка. Поразровил пръстта и видял, че халката е вградена върху мраморна плоча, голяма колкото мелнично колело. Задърпал я и я измъкнал. Отдолу се открила дупка със стълба. Слязъл по стъпалата и попаднал в помещение с четири ниши. Първата ниша била пълна от пода до тавана със злато, втората — с изумруди, бисери и корали, третата — с рубини, хризолити и тюркоази, четвъртата — с елмази, драгоценни метали и други най-различни скъпоценности. По средата имало ракла от чист кристал, пълна с най-отбрани, най-едри скъпоценни камъни, всеки — колкото орех. Върху нея имало малка кутия — колкото златен лимон. Зачудил се Мааруф, зарадвал се и си помислил: „Я да видим какво има и в тази кутия!“ Отворил я и видял златен пръстен с изписани по него заклинания — сякаш били нишки от мравки. Сложил го на пръста си и чул някой да казва:

— Пред теб съм, господарю! Искай и ще ти го дам! Искаш ли да построиш град, или да разрушиш град, или да погубиш цар, или да прокопаеш река! Каквото пожелаеш, начаса ще се изпълни с помощта на Всемогъщия ни господар, Създателя на деня и нощта!

— Щом си създание на моя бог — кой си и какъв си? — запитал Мааруф.

— Аз съм слуга на този пръстен и служа на неговия притежател! Каквото и да поискаш — ще го направя! Султан съм на работници джинове, водя войските на седемдесет и две племена, всяко племе брои седемдесет и две хиляди души, всеки от тях командва хиляда великани, всеки великан командва хиляда помощници, всеки помощник командва хиляда шейтана, всеки шейтан командва по хиляда джина! Всички те са под моя власт и се подчиняват на притежателя на пръстена! От каквото и да имаш нужда, по което и да е време, на суша или в море, само потъркай пръстена и аз ще се явя при тебе!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато джинът обяснил на Мааруф какъв е, обущарят го запитал:

— Как се казваш? И какво е това място? Кой те вкара в този пръстен?

— Казвам се Абу Саадат! — отговорил джинът. — На това място, господарю, има съкровище! Наричат го съкровището на Шадат бен Ад! Докато бе жив, бях слуга на Шадат! Това е неговият пръстен! Той го остави тук, но явно е бил твой късмет!

— Мислиш ли, че това съкровище може да излезе на бял свят?

— Та това е най-лесната работа!

— Извади всичко от тук, ама нищо да не остане!

Замахнал джинът с ръка към земята и тя се разцепила. Той изчезнал в нея и след малко се появил заедно с безброй малки момчета. Те носели златни кошнички, пълнели ги със злато и скъпоценности, опразвали ги навън и носели пак. После се появил Абу Саадат и му рекъл:

— Господарю, преместихме цялото съкровище!

— А какви са тези хубави момчета? — запитал Мааруф.

— Това са децата ми — за такава лека работа не си заслужава да викам помощници! За тях бе чест, че ти служат!

— Можеш ли да докараш мулета и сандъци, да сложиш тези богатства в сандъците и да ги натовариш на мулетата?

— От тази работа по-лека няма! — отвърнал Абу Саадат, викнал с пълно гърло, надошли синовете му — а те били осемстотин — и се разпоредил: — Тези да се превърнат в мулета, тези пък — в прекрасни мамелюци, онези там да станат мулетари, онези пък — слуги!

Седемстотин се превърнали в мулета, останалите сто ги обслужвали. Джинът викнал няколко помощници и им наредил да се превърнат в жребци с позлатени юзди, обсипани със скъпоценни камъни. Донесли пред Мааруф сандъците и той се разпоредил:

— Напълнете ги със скъпоценностите, но така че всеки вид да е поотделно! — после се обърнал към джина: — А може ли да ми донесеш товари от най-скъпите платове?

— А какви платове искаш — египетски, сирийски, персийски или гръцки? — запитал джинът.

— Донеси ми по сто товара от всеки вид, за да ги натоваря по на сто мулета!

— Господарю, дай ми срок да възложа това на помощниците си! — помолил се джинът. — Аз ще наредя на всяка дружина да отиде до някаква страна и да донесе по сто товара от тамошните платове! Няма да се е съмнало още, когато ще имаш всичко, което поискаш!

— Давам ти този срок! — рекъл Мааруф.

Абу Саадат тръгнал да си гледа работата. Седнал Мааруф, а пред него — трапезата, децата на Абу Саадат в образи на мамелюци, слуги и свита.

Но ето че селянинът се върнал. Той носел голяма дървена паница с леща и торба с ечемик за коня. Като видял насред нивата си разпъната шатра и страшни мамелюци с ръце на гърди пред нея, той си помислил, че султанът е спрял на това място. Понечил да се върне, за да заколи две пиленца и да му окаже гостоприемство, когато Мааруф го видял и наредил на мамелюците:

— Доведете го! — а като го довели с паницата леща, го запитал: — Какво е това?

— Това е храна за тебе, а това — за коня ти! — отговорил селянинът. — Извинявай, но не мислех, че султан ще дойде чак на това място! Ако знаех, щях да му заколя две пиленца!

— Султанът няма да дойде, но аз съм неговият зет! — рекъл Мааруф. — Бях му се поразсърдил, но той изпратил тези мамелюци подире ми, та се помирихме! Ти ми оказа това гостоприемство, без да ме познаваш! Аз го приемам — макар да е само паница леща, ще ям с апетит, защото съм ти гост!

Наредил да сложат паницата посред софрата и ял само от нея. А селянинът пък напълнил корема си със скъпите гозби. После Мааруф си измил ръцете и наредил на мамелюците да се нахранят. Те събрали остатъците от трапезата и се нахранили. А когато паницата с лещата се опразнила, Мааруф я напълнил със злато и казал на селянина:

— Занеси си я у дома си и ела с мен в града да ти покажа как ще те почитам!

Взел селянинът паницата, пълна със злато, подкарал воловете и тръгнал към селото, като си мислел, че има царски късмет.

Мааруф прекарал вечерта в шеги и веселби. Когато се съмнало, се вдигнал облак прах, а под него — седемстотин мулета, натоварени с най-различни платове, около тях — слуги мулетари, камилари, фенерджии. Начело на кервана яздел самият Абу Саадат, пред него четири войници носели паланкин, изтъкан с нишки от червено злато и обсипан със скъпоценни камъни. Когато стигнал до шатрата, той слязъл от мулето, целунал земята пред Мааруф и рекъл:

— Господарю, желанието ти е изпълнено изцяло! А в този паланкин има скъпоценна дреха, каквато никой цар няма! Облечи я и да тръгваме, накъдето желаеш!

— Слушай, Абу Саадат! — рекъл Мааруф. — Искам да напиша писмо, а ти да го отнесеш в град Ихтиан ал-Хутан! Ще влезеш при моя тъст царя в образ на вестоносец!

Написал Мааруф писмо и го запечатал. Абу Саадат го отнесъл на царя и го чул да говори:

— Везире, сърцето ми се стяга за зет ми! Ако знаех накъде е тръгнал, щях да пратя войници по дирите му! Поне да ми се беше обадил, преди да замине!

— Нека Аллах да е добър с теб, че вече много грешки направи! — рекъл везирът. — Този човек е разбрал, че сме разгадали що за стока е, изплашил се е и избягал!

Но ето че в този миг се появил вестоносецът. Той целунал земята пред царя и му пожелал слава, благоденствие и дълъг живот.

— Кой си ти и какво искаш? — запитал царят.

— Вестоносец съм! — отвърнал Абу Саадат. — Изпраща ме твоят зет! Той вече пристига с кервана, а по мене ти изпрати писмо!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят взел писмото, прочел го, а там било написано: „Пращам много поздрави до моя скъп тъст царя! Идвам с кервана, излез с войници да ме посрещнеш!“

— Аллах да почерни лицето ти, везире! — викнал царят. — Колко пъти вече стана да злословиш и петниш името на зет ми? Та лъжец ли не го нарече, та мошеник ли, та и измамник! Ето, той идва с кервана!

Навел везирът глава към земята от срам и рекъл:

— Царю честити, ами аз ти говорех така, защото керванът се забави твърде дълго!

— Предател! — креснал царят. — Какво струват моите пари пред неговия керван! Той ще ме възмезди богато за всичко! — после влязъл при дъщеря си и й казал: — Нося ти радостна вест! Съпругът ти се връща с кервана си и ми прати писмо! Излизам да го посрещна!

Зарадвала се дъщерята, но си помислила: „Ама че странна работа! Дали не се шегуваше с мене! А може и да ме е изпитвал какво ще правя!“

А по това време Али Египтянина, като видял, че украсяват града, запитал защо се прави това, и получил отговор:

— За търговеца Мааруф, царския зет! Пристига керванът му!

— Аллах е най-велик, но и това ще да е някоя хитрост! — възкликнал Али. — Той дойде при мене, защото бягаше от жена си и бе от беден по-беден! Откъде ще му дойде този керван! Нека Всевишният да скрие тайната му и да не го посрами!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че търговците се зарадвали, че ще си върнат парите. Царят събрал войниците си и тръгнали на път.

А Абу Саадат се бил върнал вече при Мааруф и му съобщил, че е предал писмото, а после се разпоредил:

— Товарете!

Скоро мулетата били натоварени, Мааруф облякъл скъпоценната дреха и станал хиляда пъти по-внушителен от всеки земен цар! Минали половината път и насреща им се показал царят с войниците си. Като го видял облечен в онази ми ти дреха невиждана, седнал в балдахина, царят загубил ума и дума и го поздравил смирено. Поздравили го и всички сановници. Било ясно, че Мааруф е бил честен. Влезли в града. Втурнали се търговците и зацелували земята пред Мааруф, а приятелят му Али му рекъл:

— Обърка цялата работа — сам се измъкна! Ти си шейх на мошениците, но си достоен мъж и нека всевишният Аллах ти дава все повече благодеяние!

Мааруф се разсмял, а когато влязъл в сарая си, наредил:

— Отнесете всичките товари със злато в хазната на царя и донесете тук товарите с платовете!

Внесли златото вътре, започнали да отварят товар след товар и да вадят каквото имало в тях. Седемстотин товара отворили, а Мааруф подбрал най-хубавите отрязъци и рекъл:

— Отнесете това на царкинята да го разпредели между неволниците си! Вземете и този сандък със скъпоценните камъни — нека ги раздели между неволниците и слугите!

После започнал да раздава на търговците платове — на всеки, който му бил дал хиляда, той му връщал две хиляди, че и повече! После започнал да раздава на бедните и нещастните. А царят го гледал и не намирал сили да го спре. Така Мааруф дарявал, докато раздал седемстотинте товара платове. После дошъл ред на войниците — на тях той дарявал драгоценни метали, изумруди, рубини, бисери, корали и какво ли не още. Раздавал всичко с шепи, без да брои, но накрая царят му казал:

— Синко, стига с тези дарове! Нищо няма да остане от кервана!

— Аз имам много! — възразил Мааруф.

Никой вече не можел да го обвини в лъжа. Все едно му било колко бил дал — слугата на пръстена му носел колкото искал! А хазнадарят отишъл при царя и му се оплакал:

— Царю, хазната се напълни, няма място за всичките товари! Няма къде да слагаме златото и скъпоценните камъни!

Царят му наредил да ги слага в друго помещение…

А жената на Мааруф се чудела и си мислела: „Абе откъде му дойде цялото това имане?“ Радвали се и търговците. И търговецът Али му се чудел и си мислел: „Кого и как измами, че успя да напълни всичките тези хазни? Но най-добре е казано:

Царят на царете щом раздава,

ти не питай откъде го взима!

На когото иска — бог дарява,

ала всичко мярка да си има!“

Мааруф отишъл при жена си. Тя го посрещнала весела и засмяна, целунала ръката му и рекла:

— Ти подиграваше ли ми се, или ме изпитваше, като казваше: „Аз съм беден, избягах от жена си!“ Хвала на Аллаха, че не ти навредих! По-скъп от тебе нямам независимо дали си богат или беден! Но защо ми говореше така?

— Исках да те изпитам! — отвърнал Мааруф. — Да видя дали любовта ти е искрена, или е заради пари. Убедих се, че е била искрена! — после Мааруф се усамотил и потъркал пръстена, Абу Саадат се появил пред него и той му казал: — Искам скъпоценна дреха на жена си и скъпоценен накит, в който да има невиждана огърлица с четирийсет скъпоценни камъка в нея, каквито по света няма! — джинът му донесъл всичко. Мааруф влязъл при жена си, оставил дрехата и огърлицата пред нея и рекъл: — Вземи, облечи се, окичи се и бъди здрава!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато царкинята видяла дара, загубила ума и дума от радост. Облякла тя дрехата, сложила си накитите и рекла:

— Господарю, ще ми се да си ги пазя за празници!

— Не, носи си ги винаги! Аз имам много! — отвърнал той.

Той оставил жените заедно, усамотил се, потъркал пръстена, появил се слугата му и той му наредил:

— Донеси ми сто женски наметала, никое да не се повтаря с друго!

Донесъл му джинът дрехите, на всяка висяла различен скъпоценен камък на гърдите. Взел ги Мааруф и викнал неволниците. Дарил всяка с наметало. Те се облекли и заприличали на хурии от рая!

А царят отишъл при везира си и рекъл:

— Везире, стана така и така! Какво ще речеш на всичко това?

— Царю честити! — отвърнал везирът. — Такива неща с един търговец не стават! При търговеца парче ленен плат може да лежи с години, докато се продаде и има печалба! Откъде един търговец ще намери толкова пари и скъпоценности, каквито малко царе имат? В това трябва да има скрита тайна, но ако ми възложиш, аз ще разкрия каква е работата!

— Добре, възлагам ти го, везире! — наредил царят.

— Срещни се с него! — посъветвал го везирът. — Поприказвай с него, кажи му: „Зетко, хайде с тебе и с везира да се поразходим сами из някоя градина!“ Излезем ли в градината, ще сложим там софра с ядене и пиене! Аз ще го подлъжа и ще го напия! Тогава ще го поразпитаме и той ще ни разкрие тайната си! Виното развързва езика! Аллах да благослови онзи, който е казал:

Щом пийнахме — и бързо запълзяхме

           към тайните… И аз извиках: „Спри се!“

Боях се посред парите омайни

           да не проблеснат тези тайни скрити!

И когато той ни разкрие истината, ще сторим с него каквото си искаме! Може целта му е да стане цар — с хитрост ще купи войниците, ще хвърля пари, за да въстанат, да те отстрани и той да си присвои царството!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че така везирът и царят се договорили какво да правят.

Когато се съмнало, царят седнал на трона. Влезли при него слуги и коняри с поклон и казали:

— Царю честити, снощи конярите нахраниха конете, вързаха ги с мулетата, които дойдоха с кервана. Като се съмна, открихме, че мамелюците са откраднали конете и мулетата. Всички обори преобърнахме — не знаем как и накъде са избягали!

Учудил се царят и възкликнал:

— Проклетници! Как може хиляда коня, петстотин мамелюци, неколкостотин мулета и слуги да са избягали, без да ги усетите?

— Не разбрахме как го направиха, но са избягали! — отвърнали конярите.

— Когато господарят ви излезе от харема си, съобщете му какво е станало!

Оставили те царя и зачакали. Ето че Мааруф излязъл от харема си, видял угрижените им лица и запитали:

— Какво се е случило?

Те му разказали за станалото, а той възкликнал:

— Че какво толкова струват те, че сте се затъжили за тях! Вървете си! — и започнал да се смее, без да го е грижа за загубата.

Погледнал царят везира си в лицето и рекъл:

— Абе що за човек е този, за когото парите нямат цена! Сигурно тук се крие някаква тайна!

Поговорили с Мааруф за това-онова и накрая царят рекъл:

— Зетко, много ми се ще заедно с везира да отидем в някоя градина и да се поразходим! Какво ще кажеш?

— Добре! — съгласил се Мааруф.

Отишли в градина, пълна със зрели плодове, пълноводни потоци, високи дървета, птици, пеещи със звучни гласове. Седнали да си поговорят. Везирът разказвал чудновати истории, царят и Мааруф се смеели, станало време за обяд. Сложили софра с ястия и стомна с вино. Първо хапнали, после си измили ръцете. Везирът напълнил чаша вино, подал я на царя и той я изпил. Напълнил втора и я подал на Мааруф:

— Вземи тази чаша! И най-големите умове са склонни да уважават това питие!

— Какво е това, везире? — запитал Мааруф.

— То е като посивяла девственица, като застаряваща мома, която раздава радости на всяка душа. За такава поетът е казал:

Разклаща то нозете на герои,

        разбойническите глави разцепва!

Гяури го цедят в потайни доби

        и с него послушанието секва!

Аллах да възнагради онзи, който е казал:

Високо вдигна чашата със виното

и всички го загледаха и викнаха!

                Премина слънчев лъч, огря лицето му,

                звезди и месец заиграха весело!

Той предпочете хубостта на виното —

то припка, сякаш е духът на тялото!

А още по-добре го е рекъл Абу Нуас:

Не ме ругай, така по-жалък ставаш!

Лекувай ме — то лек единствен става

                за мен! Тъгата с него избледнява,

                щом го докосна — то ме облекчава!

Във стомна то стои — и нощи мътни

превръща в дни, щом някой го измъкне!

                А чашата широк кръг обикаля,

                кой я докосне — мъката забравя!

Изпий го — казват — там са всички знания!

Научиш нещо — другото забравяш!

Или както е казал един друг поет:

Тази чаша с вино златно е прослава,

тя има право да не губи право!

                Умра ли — засади над мен лозата —

                да смуча сока даже през земята!

Не ме погребвай във пустиня пуста,

че този дар божествен да не вкусвам!

Така той го подканвал да пие вино, напомнял му каква прелест е наслаждението от него, докато накрая го убедил да отпива по малко от ръба на чашата. Везирът пълнел чашата, Мааруф пиел, наслаждавал се, веселял се, докато накрая загубил разсъдъка си. Когато разбрал, че царският зет е прехвърлил края, везирът му рекъл:

— Търговецо Мааруф! Чудя ти се откъде дойдоха у тебе тези скъпоценности, каквито нямат и царете хосрои! През живота си не сме виждали търговец да е спечелил от търговия толкова пари, че и по-щедър човек от тебе не сме виждали!

Така го залъгвал и накрая Мааруф се разприказвал:

— Нито съм търговец, нито съм цар! — и му разказал всичко за себе си от начало до край.

— За бога, търговецо Мааруф! — възкликнал везирът. — Покажи ни този пръстен!

Пияният Мааруф измъкнал пръстена и рекъл:

— Ето го, разгледайте го!

Взел го везирът, повъртял го в ръката си и рекъл:

— И ако го потъркам, ще дойде слугата му, така ли?

— Така е! — отвърнал Мааруф. — Само го потъркай и джинът ще се появи — тогава ще го видиш!

Потъркал везирът пръстена и изведнъж се чул глас:

— Пред теб съм, господарю! Искай, за да ти се даде! Искаш ли град да изградиш, или град да разрушиш, или пък цар да погубиш? Каквото поискаш, начаса ще го изпълня за тебе!

Везирът посочил към Мааруф и рекъл:

— Вземи този непрокопсаник и го хвърли в най-дивите и най-пустинни земи! Да не намери там какво да яде и какво да пие, да погине от глад и жажда, да умре от мъка и никой да не го потърси!

Грабнал го джинът и полетял с него между небето и земята. Мааруф усетил, че ще загине, че всичко ще свърши от зле по-зле, разплакал се и запитал:

— Накъде ме носиш, Абу Саадат?

— Отиваме да те захвърля в един пустинен край, глупако! — отвърнал джинът. — Който притежава такова богатство, не го дава на други да го разглеждат? Ти сам си скрои онова, което ти се случи!

И джинът стигнал до най-пустата земя и го захвърлил там…

А везирът, след като си присвоил пръстена, казал на царя:

— Ето, видя ли? Не ти ли казах, че този човек е лъжец и измамник? Защо не ми вярваше!

— Прав си, везире! — съгласил се царят. — Аллах да те възнагради! Я ми подай този пръстен да го поразгледам!

Погледнал го гневно везирът, заплюл го в лицето и креснал:

— Ти да не си си изгубил ума! Как така ще ти го дам — нали пак ще стана твой слуга! — потъркал пръстена, появил се джинът и везирът му наредил: — Вземи и този непрокопсаник, царя, и го хвърли на същото място, където хвърли зет му, измамника!

Грабнал го джинът и литнал с него!

— О, твар на моя бог, с какво съм се провинил! — възкликнал царят.

— Не знам! — отговорил слугата на пръстена. — Така ми нареди господарят ми! Не мога да не го слушам!

Така летял и го хвърлил на мястото, където бил и Мааруф. Чул царят, че Мааруф плаче, отишъл при него, двамата седнали и заоплаквали съдбата си, не можели да намерят нищо нито за ядене, нито за пиене…

А везирът, след като изхвърлил Мааруф и царя, станал и излязъл от градината. Пратил да викнат всички войскари, събрал голям диван, съобщил какво е сторил на Мааруф и царя, разказал им за пръстена и рекъл:

— Ако не ме обявите за ваш султан, ще наредя на слугата на пръстена да ви хвърли в пустинята!

— Не ни прави зло! — възкликнали всички. — Съгласни сме да ни станеш султан!

Така от страх те се съгласили той да ги управлява. Везирът ги надарил с дрехи и започнал да иска от Абу Саадат всичко, което му се прищявало, пък джинът го донасял начаса. Накрая пратил евнух при царската дъщеря с повеля да се приготви, тъй като щял да дойде при нея същата нощ, защото много я желаел. Заплакала тя, тъжно й станало за баща й и за мъжа й и заръчала да отговорят на новия султан: „Изчакай да мине иддата, после ще ме вземеш за жена по закона!“ А той заръчал да й кажат: „Не признавам нито идда, нито каквото и да е чакане! Нямам нужда да се женя! Ще дойда довечера при тебе!“ Тогава тя пратила да му кажат: „Добре! Добре си ми дошъл!“, и това била нейна хитрост. Щом му донесли отговора й, везирът се зарадвал, защото бил луд от страст към нея. Наредил да нахранят всички и рекъл:

— Яжте тези богати ястия — все едно че са сватбен пир! Тази нощ искам да вляза при царкинята!

— Не бива да влизаш при нея, преди да е свършила иддата! — рекъл шейх ул-ислямът. — И трябва първом да се ожениш за нея!

— Не признавам идда и чакане! — креснал везирът. — А ти много не приказвай!

Млъкнал шейх ул-ислямът и рекъл на войскарите:

— Този тиранин няма нито вяра, нито мяра!

Когато се мръкнало, везирът, вече станал цар, влязъл при царкинята, която била облякла най-пищните си дрехи и се смеела…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царкинята посрещнала везира с думите:

— Добър вечер! Ще съм много щастлива, ако си погубил баща ми и мъжа ми!

Сторила му място да седне, започнала да се шегува и да се преструва, че го обича. Мамела го, галела го, а целта й била да се добере до пръстена. А той, като видял как тя се усмихва, пламнал от страст, посегнал да я събори на постелята, но когато се допрял до нея, тя се отдръпнала и заплакала:

— Господарю, не виждаш ли, че чужд мъж ни гледа! За бога, как може да оставиш чужди мъже да ме гледат!

— Къде е този мъж? — възкликнал гневно везирът.

— Ето го в камъка на пръстена! Гледа ни!

— О, не бой се! — разсмял се той. — Това е слугата на пръстена и той е под моя воля!

— Ах, така се боя от ифрити! — проплакала тя. — Снеми го и го дръж по-далече от мене!

Той снел пръстена си, сложил го върху възглавницата и посегнал към нея. Тя го ритнала по гърдите, той паднал по гръб в несвяст, тя бързо грабнала пръстена от възглавницата, потъркала го и ето че се появил Абу Саадат, който рекъл:

— Твой роб съм, господарке!

— Отведи в затвора този безбожник, сложи му най-тежките окови и се върни! — наредила тя. Грабнал той везира, хвърлил го в най-мрачния затвор и се върнал. — Къде отведе баща ми и мъжа ми? — запитала тя.

— Хвърлих ги в един пустинен край!

— Нареждам ти веднага да ми ги доведеш!

Полетял Абу Саадат, стигнал до безплодната пустиня, кацнал при двамата и ги намерил да седят, да плачат и да се жалват един на друг.

— Не бойте се! — казал Абу Саадат. — Дойде освобождението ви! — разказал им какво бил направил везирът, и продължил: — Аз го затворих, а после тя ми нареди да ви върна!

Понесъл ги джинът, полетял и не минало много време, когато ги въвел при царската дъщеря. Тя ги поздравила, поканила ги да седнат. На другия ден им рекла:

— Татко, седни на трона си като цар! Направи мъжа ми везир от дясната си страна! Съобщи на войскарите какво се е случило, доведи везира от затвора и го убий, а после го изгори! Той е неверник и се закле, че е неверник!

— Слушам и се подчинявам, дъще! — отговорил царят. — Но я ми дай пръстена или го дай на мъжа си!

— Той не подхожда нито на тебе, нито на него! — отговорила тя. — Пръстенът ще стои у мен и бъди сигурен, че ще го пазя по-добре от вас! Докато съм жива, не се бойте от никакво зло, а като умра, пръстенът ще остане късмет на някой от вас!

Взел царят зет си и отишъл в дивана. А там войскарите били потънали в неописуема скръб. Бояли се, че законите на исляма ще се опорочат, защото им станало ясно, че везирът е неверник. Били се събрали в дивана и се карали на шейх ул-исляма:

— А ти защо не му забрани да влезе при царкинята?

— Хора, този човек е неверник! — заоправдавал се той. — Той стана господар на пръстена! Никой не е в състояние да му стори каквото и да е! Всевишният Аллах ще го накаже за стореното! Пък и вие си замълчете, че ще ви избие всичките!

И докато войскарите разговаряли по този начин, ето че в дивана влезли царят и неговият зет…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че щом войскарите видели царя и неговия зет да влизат при тях, се изправили на крака и целунали земята. Седнал царят на трона и им разказал какво се е случило. Тъгата им се стопила. Довели и везира от затвора и когато той минавал покрай войскарите, те го проклинали и му се подигравали. Царят наредил да го погубят най-жестоко. След смъртта му го изгорили и душата му влязла в най-лошото място на преизподнята. После царят назначил Мааруф за везир от дясната си страна.

Минало време, веселието следвало веселие — цели пет години. На шестата година царят умрял. Царкинята назначила мъжа си за султан на негово място, но не му дала пръстена. През това време тя понесла чедо и родила син с чудна красота. Но още бил в прегръдките на кърмачката, едва петгодишен, когато майка му заболяла от смъртоносна болест, викнала Мааруф и му рекла:

— Болна съм!

— Ще оздравееш, любима на сърцето ми! — казал той.

— Сигурно ще умра! — продължила тя. — Няма нужда да те съветвам какво да правиш със сина ми, но ти давам друг съвет — пази пръстена!

— Щом Аллах го пази, не се боя за него! — рекъл той.

Снела тя пръстена, дала му го, а на следващия ден се споминала и Аллах я прибрал в лоното си. Мааруф останал да царува сам и да раздава справедливост.

Веднъж той стоял в дивана до края на деня. Когато се спуснала тъмната нощ, както обикновено се събрали сътрапезниците му, будували до полунощ, а после се пръснали по къщите си. После при него влязла неволницата, която приготвяла постелята му, подредила всичко, облякла му нощницата, той се изтегнал, докато го налегнал сън. Спял си, когато усетил, че нещо в леглото мърда. Стреснал се ужасен и викнал:

— Аллах да ни пази от проклетия шейтан!

Отворил очи и видял до себе си жена с отвратително лице.

— Коя си ти? — викнал той.

— Не бой се, аз съм жена ти Фатима! — отговорила тя.

Вгледал се той и я познал — че много грозно било лицето й и много дълги — зъбите й.

— Откъде си влязла при мене? — запитал той. — Кой те доведе в тази страна?

— А ти в коя страна си сега? — запитала тя на свой ред.

— В град Ихтиан ал-Хутан! Ти кога напусна Кайро?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ХИЛЯДНАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Фатима заразказвала:

— Когато се скарахме, шейтанът ме беше обсебил, само и само да ти сторя зло! Кадиите пращаха за тебе — не те откриха! След два дни ме обзе съжаление! Разбрах, че вината си е у мене. Няколко дни плаках от мъка. Трябваше да прося, за да се прехранвам. Откакто ме остави, се храня само с просия! Всяка вечер оплаквах раздялата с тебе, а колко позор и унижения, колко загуби и нещастия преживях! Вчера се въртях цял ден да изпрося нещо, но никой нищичко не ми даде! Когото и да помолех за трохичка, ме ругаеше и не получавах нищо! Легнах си, без да вечерям! Гладът ме изгаряше, стана ми мъчно за трудния живот, заплаках. Изневиделица при мене се появи някакъв мъж и запита: „Жено, защо плачеш?“ „Имах съпруг, отговорих му, той изпълняваше всяко мое желание, но се изгуби!“ А той запита: „Как се казва мъжът ти?“ „Казва се Мааруф!“, отговорих му аз. „Познавам го!“, рече той. „Мъжът ти сега е султан в един град! Ако поискаш да те заведа при него — ще го направя!“ „Ще бъда винаги на услугите ти, ако ме заведеш при него!“, възкликнах аз. Тогава той ме понесе, доведе ме до този дворец и каза: „Влез в тази стая! Там ще видиш мъжа си да спи в постелята си!“ Влязох и те видях в това великолепие! Надявам се, че вече няма да избягаш от мене! Аз съм твоята другарка! Хвала на Аллаха, който ме доведе при тебе!

— Абе аз ли ти избягах, или ти ме накара да се крия, като се оплакваше от кадия на кадия от мене! — рекъл Мааруф.

После той й разказал как се бил оженил за царската дъщеря и станал султан. Съобщил й също, че тя е починала и му е оставила седемгодишен син.

— Което е станало — станало, то е предопределено от всевишния Аллах! — казала тя. — Аз се разкайвам! Нека да ям хляб при тебе и го приемам като подаяние за една бедна!

Така му се подмилквала тя, докато сърцето му се смилило и той казал:

— Щом се разкайваш, живей при мене! Но сториш ли зло, ще те погубя! И въобще да не ти минава през главата, че може да се оплачеш от мене и че ще дойде да ме задържи стражата от калето! Аз станах султан, хората се боят от мене, а аз се боя само от всевишния Аллах! Имам пръстен, който ми служи! Щом го потъркам — пред мене се появява слугата му. Каквото и да му кажа — ще ми го донесе! Ако искаш да се върнеш в страната си — ще ти дам толкова, че да ти стигне, докато си жива! Ако пък искаш да останеш — ще ти дам дворец с двайсет неволници, ще ти приготвят най-хубавите гозби, най-хубавите дрехи, ще бъдеш царица и ще живееш в най-голямо доволство, докато един от нас умре! Какво решаваш?

— Искам да заживея при тебе! — отговорила тя, целунала му ръка и се разкаяла за стореното зло. Мааруф й отредил един дворец, дарил й неволници и евнуси и тя станала царица.

А момчето ходело ту при нея, ту при баща си. Тя намразила това дете, защото не било неин син. Щом го видела, в очите й пламвали гняв и омраза. И то започнало да я отбягва.

Мааруф пък започнал да се люби с хубави млади наложници, не мислел за жена си Фатима, защото вече била старица, побеляла, с лице погрозняло, с очи разкривени, с бузи с петна черни залепени — сякаш била петниста змия. Един мъдрец е казал: „Злото отрязва корените на желанието и сее ненавист в почвата на сърцето!“ Аллах да възнагради онзи, който е казал:

Пази сърцата от слова обидни —

           веднъж изречени — не се отметват!

И отвратят ли те от образ свиден,

           са като счупено шише — не се залепва!

* * *

Тук Дунязад рекла на Шахразад:

— О, има ли нещо по-красиво от магията на приказките и по-прекрасно от тези чудесни разкази!

— А какво още ще ви кажа през следващата нощ, ако царят ме остави жива и здрава! — рекла Шахразад.

Когато се съмнало и утрото блеснало и разпръснало светлината си по света, царят станал от постелята със спокойно сърце и в очакване на продължението на разказа си помислил: „За бога, няма да я погубя — нека чуя и този разказ докрая!“ Излязъл към дивана, за да упражни властта си. Дошъл и везирът му, както обикновено, със саван под мишница. Цял ден царят раздавал правосъдие над народа, а вечерта се върнал в харема си както обикновено при жена си Шахразад…

* * *

И ПРЕЗ ХИЛЯДА И ПЪРВАТА НОЩ…

* * *

Когато цар Шахриар влязъл при жена си — сестра й Дунязад рекла:

— Довърши приказката за Мааруф, сестро!

— С обич и уважение, ако царят ми разреши да я продължа! — отвърнала Шахразад.

— Разрешавам! — рекъл царят. — Нямам търпение да чуя как свършва!

И Шахразад заразказвала:

* * *

Разправят, царю честити, че когато цар Мааруф престанал да се грижи за жена си и почнал да я избягва заради други жени, тя го намразила и я налегнала ревност. Дяволът й подсказал да му отнеме пръстена, да го погуби и да стане царица на неговото място. Една нощ тя излязла от своя дворец и се запътила към покоите на мъжа си Мааруф. Случило се по волята на божието предписание, че когато Мааруф си лягал след доброто ядене, той свалял пръстена от ръката си от уважение към благородните имена, записани върху него, и го слагал върху възглавницата, докато се изкъпел. Точно това време искала да използва жена му — тогава той отпращал и наложницата от страх за пръстена, влизал сам в хамама, затварял се, а щом излезел, вземал пръстена от възглавницата и го надявал на пръста си. Легнел ли да спи — пръстенът вече не слизал от ръката му. Всичко това било известно на Фатима.

Но по волята на съдбата точно по това време царският син бил влязъл в нужника да си свърши по тъмно голямата работа. Клечал той, а вратата била останала отворена. Когато Фатима се запътила към бащиния му дворец, момъкът забелязал, че тя е намислила нещо, и си рекъл: „Тази работа не ми харесва!“ Излязъл и тръгнал подире й, без тя да го забележи. Имал си един къс меч, обсипан със скъпоценни камъни, и никога не влизал в дивана на баща си, без да си го окачи, защото много се гордеел с него. А баща му, като го виждал, се смеел и възкликвал: „Машаллах, мечът ти е велик, синко, но с него ти нито на война си излизал, нито глави си сякъл!“ Синът се прокраднал след мащехата си с оголен меч, видял я как търси нещо в покоите на баща му, и я чул да мърмори:

— Къде ли е оставил пръстена?

Разбрало момчето, че тя иска да докопа вълшебния пръстен. Изчакал я, докато го намери и възкликне:

— Аха, ето го!

Грабнала го и се затичала навън. Момчето се скрило зад вратата. Когато излязла, тя огледала пръстена, сложила го на пръста си и понечила да го потърка. Момчето вдигнало меча си и го стоварило върху шията й. Тя изкряскала и паднала мъртва. Стреснал се Мааруф, изскочил навън, видял жена си в кръв, а синът му — с оголен кървав меч над нея.

— Какво е това, синко? — възкликнал той.

— Татко! — отговорил синът. — Колко пъти си ми казвал, че мечът ми бил велик, но не съм бил излизал с него на война, нито съм бил сякъл нечия глава! Ето, аз вече отсякох с него една глава и сега той е достоен за битка!

И му разказал какво бил видял. Царят започнал да търси пръстена, забелязал го на пръста й, снел го от там и рекъл:

— Синко! Ти ме отърва от тази злодейка! Тя е искала да ни погуби! Аллах да възнагради онзи, който е казал:

Ако Аллах помага на човека,

           той ще успее с всяко начинание,

ако не ще — дори докрай, до века

           да се старае — все ще е страдание!

После цар Мааруф извикал хората от свитата си и им разказал какво била направила Фатима. На сутринта наредил на няколко слуги да я обмият, да я увият в саван и да я погребат.

После Мааруф изпратил да извикат орача, чийто гост бил, докато бягал, и го назначил за везир от дясната си страна. Сетне узнал, че орачът имал дъщеря с чудна хубост, и се оженил за нея. След време оженил и сина си. Така си живели спокойно и весело, докато дошъл онзи, който сладости прекъсва и човек от човека откъсва, кое е мъжко и кое е женско, не признава, крепости и домове разрушава. Благословен е Вечно живият, който не умира и държи в ръцете си съдбата на владетели и техните поданици!…

Край на приказката за цар Шахриар

Така минали хиляда и една нощи…

През това време Шахразад родила на цар Шахриар три мъжки чеда и когато свършила и тази приказка, тя се изправила, целунала земята пред царя и рекла:

— Царю честити, ти, най-великият на всички времена! Аз съм твоя неволница! Ето вече хиляда и една нощи аз ти разказвам истории за древните и примери от предшествениците! Ще ми разрешиш ли да изразя едно желание?

— Пожелай и ще ти се даде, Шахразад! — рекъл царят.

Викнала тя кърмачките и евнусите и наредила:

— Доведете децата ни! — те ги довели начаса — едното вървяло, второто пълзяло, а третото сучело. Взела ги тя, сложила ги пред царя, целунала земята пред него и рекла: — Царю честити, това са твоите синове! Желая от тебе, от уважение към тези деца, да ми спестиш гибелта! Ако ме погубиш, синовете ти ще останат без майка, а няма да има друга жена, която да се грижи по-добре от мене за възпитанието им!

Заплакал царят, притиснал децата към гърдите си и възкликнал:

— За бога, Шахразад, аз ти бях простил още преди да доведеш момчетата ни тук! Видях, че си скромна и целомъдрена, благородна и благочестива! Аллах да възнагради тебе, баща ти и майка ти, рода ти и корена ти! Кълна се пред Аллаха, че съм се отказал от всичко, което може да ти донесе обида!

Тя целунала ръцете и нозете му, много, много се зарадвала и възкликнала:

— Аллах да продължи живота ти, да ти даде още величие и чест!

Радост обхванала царския дворец, пръснала се из града и тази нощ станала неповторима в живота на хората, по-бяла от ясен ден! Развеселил се царят, бил много добродушен. Наградил везира, бащата на Шахразад, със скъпоценна дреха и му казал:

— Аллах да те пази, че ме ожени за благородната си дъщеря, която стана причина да се откажа от навика си да погубвам хорските девойки! Видях, че е благородна и благочестива, умна и целомъдрена! Аллах ме дари чрез нея с три мъжки рожби! Хвала на Аллаха за този скъпоценен дар!

После наградил всички везири, емири и държавни сановници, наредил в течение на трийсет дни градът да бъде украсен. Никой от жителите не похарчил за това нито грош от парите си — всичко било за сметка на царската хазна. Украсили града от хубаво по-хубаво, с украса, с каквато никога дотогава не бил украсяван, ударили тамбурите, засвирили заммурите, всички големци се хванали да потропват, всеки бил щедро дарен с богати дарове от царя, който раздал също на бедните и нещастните. Щедростта му заляла всички поданици на царството му, целия му народ. После царят извикал разказвачи и преписвачи и наредил да запишат от начало до край всичко, което му се било случило с жена му.

Написали го и го нарекли „Разкази за хилядата и една нощ“ — събрали се трийсет дебели книги, който той сложил в хазната си.

И заживял царят най-щастлив и най-сладък живот заедно с целия си народ, в благоденствие, радости, удоволствия и щастие. Аллах заменил мъката му с радост. Така живели, докато не дошъл онзи, който сладости прекъсва, близък от близък откъсва, домове разгражда, гробове съгражда, и те се преселили в лоното на всевишния Аллах — домовете им се изпепелили, дворците им се разрушили, други царе богатствата им наследили…

След време над земята им зацарувал цар умен и справедлив, проницателен и книголюбив. Той обичал преданията, особено за царе и султани. Намерил в хазната тази странна, вълнуваща и чудновата история, записана в трийсет книги, прочел първата книга, после — втората, и третата — та до края! Всяка следваща му харесвала повече от предната и така стигнал до края й. Възхитил се от преданията и разказите, от случките и поуките, от пословиците и спомените и наредил на хората си да я препишат и пръснат сред всички страни и народи. Така се пръснала вестта за нея и я нарекли „Чудните приказки от хиляда и една нощ“…

И с това свършва и за нас тази книга, пък само Аллах знае повече…

Всемогъщ е само онзи, който не се влияе от смените на времената и епохите, върху когото не се отразяват промените, който не се грижи за живот и съществуване и се отличава с това, че е по-съвършен от всичко друго. Молитви и мир за най-предания пратеник на неговото величие, най-съвършеното от неговите създания, нашия господар Мохамед, най-първия между вечно възхваляните, нему сме покорни пред бъдещия ни край! Хвала на Аллаха, раздаващ благоденствие, щедро даряващ с благата си царе и слуги! Молитви и мир за онзи, който е първи сред пророците, на неговия пречистен род и на най-добрите му следовници! И така излезе и на български език тази книга, събрала най-прекрасните повествования, чудесата на чудесата, най-изисканите разкази, притчи, случки и събития, разказваща за средните векове в ислямските страни, за нравите на техните народи, техните действия и обичаи. С една дума — една книга, която е дар за четене и удоволствие за четящия! Така, с помощта на Аллаха, тя бе завършена!

Азбучник

А’ашари — една десета част от Корана.

Аба — дълга горна шаячна дреха с оширочени рамене (за разлика от българската аба, чието название е от същия арабски корен).

Абдул Азиз бен Маруан (починал 704) — син на Маруан I от династията на Омеядите и брат на халиф Абдул Малик бен Маруан, управлявал Египет в течение на 20 години и въвел строг ред и законност. Воюва срещу Византия, в Мала Азия и Северна Африка.

Абдул Кадир ал-Джилани (1086–1167) — средновековен проповедник и мистик. Гробницата му е в Багдад.

Абдул Кудус — раб на Най-светия (едно от имената на Аллах).

Абдул Малик бен Маруан (646–715) — син на Маруан I от династията на Омеядите и брат на Абдул Малик бен Маруан. Халиф в Дамаск, завладял съвременна Сирия и Ирак, Хиджаз, Египет, воювал в Мала Азия и Северна Африка. Въвел арабския език като единствен свещен език за всички мюсюлмани. Отстранява от всички държавни постове немюсюлманите и пръв сече златни (динари) и сребърни (дирхами) монети.

Абдул Масих — роб на Месията (Иисус).

Абдул Рахман бен Алауан ал-Захид Хатим ал-Асам (починал 752) — един от първите иранско-ислямски шейхове в Хорасан, Персия.

Абдул Самад — раб на Вечния (едно от имената на Аллах).

Абдул Хасан — раб на Хубавия (едно от имената на Аллах).

Абдуллах — раб божи.

Абдуллах Абу Бакр ас-Садик (починал 634) — първи халиф след Мохамед, негов зет (женен за дъщеря му Аиша), започнал редактирането на Корана.

Абдуллах бен Кайс ал-Рукият (VII в.) — поет от бени тамим, бил известно време валия на Дамаск, известен с политико-историческия си епос, съдържащ разкази за събития от началото на исляма.

Абдуллах бен Шадад — родоначалник на кюрдска ислямска династия в Северен Иран и Армения, основана от сина му Мохамед, със столица Нахичеван, с 14 царе, царували между 951 и 1075 г.

Абдуллах ибн аз-Зубайр — внук на халифа Абдуллах Абу Бакр. Оспорва властта на първите халифи от династията на Омеядите. След смъртта на халиф Муауия през 680 г. се обявява за халиф, но е принуден да бяга в Мека, откъдето получава прозвището Търсещ защита от камъка, тоест от свещения камък, намиращ се в Мека.

Абрад — копринен плат на бяло и черно райе.

Абу ал-Айна — връх на образеца.

Абу Билал (V в.) — доислямски поет от Шарика (Шарджа) — княжество, сега част от Обединените арабски емирства.

Абу Джаафар ал-Мансур — абасидски халиф (754–775), основава град Багдад и го прави своя столица.

Абу Зурра ал-Гафари (починал 653) — един от първите сподвижници на Мохамед. Известен с ярък език и фанатична набожност, смятан за един от най-добрите разказвачи на хадиси.

Абу Кир — черен като смола; също: название на залив недалеч от Александрия, където е бил разбит флотът на адмирал Нелсън от Наполеон.

Абу Музаффар — победоносец.

Абу Муса ал-Ашари (починал 657) — кадия, съдил между Муауия и Али кой да стане халиф.

Абу Наср Бишр ал-Хафи (767–841) — суфит от Багдад, събрал около себе си кръжец от аскети.

Абу Нуас ал-Хасан бен Хани (762–813) — именит древноарабски поет, наречен „поет на виното“, приближен до двора на халифите в Багдад.

Абу Руейш — баща на перото (за писане); пероносец.

Абу Сир — вървящ, движещ се напред; също: название на древноегипетския град Осир-пер (града на Озирис).

Абу Суейд — баща на черничкия.

Абу Суфил (починал 652) — първоначално противник на пророка Мохамед, водил нескончаеми войни с него, но през 627 г. двамата се помиряват. От неговия род Бени Омея започва династията на Омеядите.

Абу Тамам (V в.) — арабски поет отпреди исляма.

Абу Ханифа ибн Сабит (699–767) — един от четиримата велики имами на сунитите, създал мазхаба на ханифитите, търсещ гъвкави формулировки между традиционните нрави и религиозните догми.

Абу Шамат — виж Ала ад-Дин Абу Шамат.

Абу Юсуф Яакуб (починал 828) — знаменит мюсюлмански законодател, ползвал се с голям престиж пред Харун ар-Рашид.

Абу Язид ал-Бустани — градинарят.

Абу Яхия — баща на живеещия.

Абул Абас — първи абасидски халиф (750–754), родоначалник на династията на Абасидите, основател на Багдадския халифат, по-голям брат на Мансур, праправнук на Абас, чичо на пророка Мохамед, който отначало е негов противник, но по-късно воюва на негова страна.

Абул Касим Сандалани — раб на Разделящия (лошото от доброто)

Абул Лейс (Самарканди) (починал 985) — известен факих, известен с прякора Индиеца.

Абул Хасан — носещ доброта, хубост.

Абул Хасан ад-Даррадж — баща на хубавеца, пъдпъдък.

Адам — името на първия мъж според Библията и Корана.

Аджиб ибн Хасиб — удивителен, чудесен, необикновен.

Аджлан Абу Наб — жилав, бързак.

Адим — един от синонимите на „кожа“; адама — смуглост, тъмен цвят на кожата; виж Адам.

Азан — призив за молитва от мюедзина.

Аздашир I — основател на персийската династия на Сасанидите (226–241).

Аздашир II — цар (379–383) от същата династия.

Азиз и Азиза — скъп и скъпа.

Азир — библейският пророк Ездра, извел евреите от Вавилонския плен.

Азрак — син.

Аиша (603–698) — съпруга на пророка Мохамед (от 620 г.) — наречена „майка на правоверните“, дъщеря на Абу Бакр.

Айдди бен Зейд (VI в.) — доислямски поет от племето бени тамим, християнизиран в Хира, придворен персийски поет, убит от цар Нуаман I през 587 г.

Айна — образец.

Айра — фалшива, изкуствена, притворна.

Айяс — средновековен град и пристанище в Киликия, на брега на Александретския залив.

Акаба — пристанище на Червено море, в днешна Южна Йордания.

Акариш — сводник.

Акбар — най-голям, най-велик.

Акил бен Абу Талиб (починал 664) — брат на халиф Али, отначало се борил срещу Мохамед, но впоследствие приел исляма, бил се на страната на Али.

Ала ад-Дин Абу Шамат — букв. възвисяване на религията; човекът с бенките.

Ал-Анбар — селище в Йемен на брега на Червено море.

Ал-Арбаа ад-Дарса — някогашен квартал в Диар Бакр.

Александър Двурогия — прозвище на Александър Македонски; виж също Искендер.

Алеп — град в Сирия.

Али — висок.

Али (600–661) — четвърти халиф, племенник и зет на Мохамед, женен за дъщеря му Фатима. Убит от свои, подмамени от неговия съперник Муауия. От неговата смърт води началото си разделянето на мюсюлманите на две основни секти: шиитите, смятани за негови поддръжници и непризнаващи други халифи след него, в противовес на сунитите, които са мнозинство в ислямския свят и признават всички следващи халифи.

Али Баба — висок татко.

Али бен Мохамед бен Абдуллах бен Тахир (починал 829) — виден държавник по времето на Абасидите, управител на Сирия и Египет.

Али Зайбак Каиреца — реално историческо лице, приближен на Харун ар-Рашид. На неговите приключения в „Хиляда и една нощ“ е посветена отделна приказка; виж също Зайбак Мисри.

Али Зайн ал-Абидин ал-Хусеин (659–713) или Али Малкия — внук на халиф Али, един от наследилите го 12 имами, признавани от шиитите като свети мъже.

Али ибн Баккар — висок; син на Девствения.

Али ибн Мансур ал-Халия ад-Димашки (IX в.) — реална историческа личност, съветник и сътрапезник на Харун ар-Рашид и Маамун.

Алиф — първа буква в арабската азбука, изобразявана като отвесна права черта. Средновековните поети често сравняват снагата на девойката с нея.

Ал-Кашар — самохвалко.

Ал-Кудс — арабско название на Ерусалим (евр. Ерушалаим), и в двата варианта се превежда като Свещения град.

Ал-Куз Асуани — празнодумко (букв. асуанско гърне).

Аллах — Богът (Единственият) като символ на монотеизма.

„Аллах е най-велик! Завоевание и победа!“ (известното Аллах-ул-Акбар) — боен възглас на мюсюлманските воини.

Ал-Маамун (786–833) — абасидски халиф, син на Харун ар-Рашид. При него процъфтяват ислямските науки. Наредил да се преведат на арабски старогръцките философи.

Алое — алоево дърво — многогодишно индийско дърво с ароматна дървесина, различно от тропическото растение, известно у нас като алое; виж и какулийско алое.

Ал-Хадар — дрънкало.

Ал-Хаджадж бен Юсуф ас-Сакафи — арабски пълководец и държавник (661–714) от епохата на Омеядите, халифски наместник в Ирак, потушил редица бунтове срещу единството на държавата.

Аля ад-Дин — възвисяване на религията.

Амама — шал от тънко памучно платно, който се увива около феса, чалма.

Амбра — ориенталско благовоние, растителна смола, подобна на восък.

Амджад — най-славният.

Аморея — византийски град в Мала Азия, превзет от арабите през 838 г.

Амру бен ал-Ас (починал 663} — един от първите ислямски завоеватели, превзел Дамаск, посредник в спора между Али и Муауия за халифството.

Амулет (араб. аммулят) — муска, зашито в платно заклинание, служещо като магия или за предпазване от злини.

Амшир — 6-ият месец от коптския (древноегипетския) календар.

Анбар — селище на брега на Червено море в Йемен.

Анис ал-Джалис — прекрасната събеседничка.

Антакия — днешен град в Южна Турция.

Ану Ширван — виж Касри.

Арамейски (език) — древен език в Близкия изток от семитски произход, служещ дълго време като своеобразен международен „латински“ език на района; наричан също и сириакски. Според преданието на този език е говорил Иисус. Днес на него говорят няколко хиляди души в три села на Сирия.

Арафат — свещени хълмове източно от Мека, където се провеждат религиозни обреди на деветия ден от месец зу-л-хиджа от мюсюлманското летоброене; място за поклонение на жените, за които влизането в храма Кааба с черния камък е забранено.

Арба’и — четвърт глава от Корана.

Ардаб — средновековна арабска мярка за насипни тела, равна на 197,5 л.

Аркаша — побойник.

Арманус — арменец.

Асаад — най-щастливият.

Асабия — пръстчета; малки баклавички с цилиндрична форма.

Асиф бен Барихия (араб. Асеф бен Бераха) — легендарна личност, приближен на цар Соломон (Сулейман).

Асия — упорита.

Аскалон — град в Северозападна Палестина.

Аслан — от корен, от сой.

Асмаи (VIII в.) — арабски поет, близък до халифския двор.

Асман — една осма част от Корана.

Ас-саляму алейкум! — виж Мир вам!

Астролаб — древен прибор, използван от мореплавателите за определяне пътя на корабите в открито море по местоположението на небесните тела, а така също за астрологически предсказания.

Асуан — град в Горен Египет.

Ата ас-Силми (VII в.) — проповедник, сподвижник на Мохамед.

Афиф — историческа личност, главен евнух в харема на Харун ар-Рашид.

Аффан — изгнил, вмирисан.

Ахмад — най-възхваляваният.

Ахмад Аттар — най-похвалният продавач на благовония; ароматен.

Ахмад Гадбан — възхваляван и гневен.

Ахмад Данаф — историческа личност от средата на VIII в., командир на охраната на халиф Харун ар-Рашид.

Ахмад Лакит — най-благословеният измамник (далавераджия).

Ахмед бен Ханбал (780–855) — един от четиримата велики имами на мюсюлманите сунити, създали основните течения — мазхаби — на исляма. Фанатик традиционалист, арестуван многократно от багдадските халифи. Събрал в „Ал-Муснад“ („Опората“) около 40 000 хадиси — разкази за деянията на Мохамед и неговите сподвижници.

Ашик — думата е многозначна, поради което в текста се среща игра на думи. Това са агнешки кокалчета за играта ашици, скъпоценният камък аметист и влюбен.

Аюб — библейският Йов, почитан и в исляма поради търпението му.

Ая или аят — стих от Корана.

Баа — древноегипетска мярка за дължина, равна на един обхват на ръцете.

Баалбек — град в днешен Ливан.

Баб аз-Зуейла — Вечерната порта, квартал в Кайро.

Баб ал-Кабир — Голямата порта, западният квартал на Дамаск.

Баб ал-Малик — Царската порта, квартал на Дамаск.

Баб ан-Наср — Порта на победата, сега квартал в Кайро.

Баб ел-Лук — Равната порта, квартал в Кайро.

Бадахшан — планинска местност по горното течение на р. Амударя, известна със своите рубини в целия ислямски свят през Средновековието.

Бадкат ал-Джамал — блясък на красотата.

Бадр Будур — виж Будур.

Бадра — мярка за тегло на сребро на едро, равна на 20 хил. дирхама (62,4 кг).

Бакалин — букв. продавач на бобови и зърнени култури на дребно (фасул, леща, бакла, елда, ориз, булгур и др.). В нашия език е останала думата бакла (на арабски — събирателно за бобови култури).

Бакбак — бърборино.

Бакбук — дърдорко.

Балбес — град в делтата на Нил, Североизточен Египет.

Балкис — кораническо арабско име на библейската Савска царица, възлюблена на цар Соломон и смятана в арабския епос за магьосница.

Балукия — разноцветен, пъстър.

Балх — езеро в Северен Иран.

Бану шайбан — племе от Арабския полуостров.

Барамхат — 7-ият месец от коптския (древноегипетския) календар.

Бармакиди — виж Халид ал-Бармаки.

Бармуда — 8-ият месец от коптския (древноегипетския) календар.

Басим — усмихнат.

Бахадур — блясък на светлината.

Бахит — късметлия.

Бахрам — блестящ.

Бахраун — блестящ, превъзходен.

Бахтия — вид едра бяла риба от Тигър и Ефрат.

Бедуини (от араб. Бадауи) — човек от равнините; номад разбойник, обикновено отрицателен герой в „Хиляда и една нощ“ от времето, когато има рязко противопоставяне между номадството, от една страна, и уседналото градско и селско население — от друга, като вторите нерядко са ставали жертва на разбойническите набези на бедуините. В ранните приказки обаче бедуинът арабин като първоносител на исляма е герой воин в името на джихада.

Бен Кариби — син на близкия.

Бени абас — племе, от което произхожда династията на Багдадския халифат (VII-XI в.) Абасиди. За родоначалник се смята Абас (починал около 662), чичо на пророка Мохамед.

Бени ансар — племе от Арабския полуостров. Ансарите са едни от първите племена, приели ислямската религия пряко от пророка Мохамед и затова впоследствие се ползват с известни привилегии.

Бени Кахтан — децата на Кахтан.

Бени тамим — племе от Арабския полуостров, известно от най-дълбока древност с множеството си именити поети. Неговият диалект е залегнал в основата на литературния арабски език.

Бени узра — бедуинско племе в Северен Хиджаз, отделило се от друго племе. Името произхожда от поезията на племенния поет Джамил, възпяващ девствената (узра) си любов към Бусина.

Бени Шайбан — децата на Шайбан — посивелия. Арабско название на монголите.

Бени шахлам — древно арабско племе от централната част на Арабския полуостров.

Бенка — в арабската традиция съществуването на естествена бенка върху лицето на мъж или жена е израз на особена благородна красота, поради което слагането на изкуствени бенки и сред жените, и сред мъжете се е възприемало като нещо напълно естествено и отговарящо на естетическите норми.

Бербери (от лат. барбарос — варвари) — коренно население на Северозападна Африка, ислямизирано през VIII в. и постепенно арабизирано. Арабите често използват за тях названието кабили (от кабила — племе).

Билал бен Рабах (починал 641) — първият мюедзин на мюсюлманската община на пророка Мохамед, абисински роб по произход.

Бирш — наркотично вещество, омайно биле.

Бишр ал-Хафи (767–841) — известен суфитски проповедник. Разказват, че сестрата на Бишр ал-Хафи поискала да съблазни Ахмед бен Ханбал.

Брак — в „Хиляда и една нощ“ достатъчно подробно са описани многобройните брачни и сватбени ритуали между мюсюлманите, които се спазват и до наши дни. Трябва да се има предвид, че ислямът прави разлика между брачната церемония, сватбата и първото влизане на младоженеца при невестата. Първото е практически сключване на брачния договор, обикновено между родителите на младоженците без тяхно участие, като това може да стане дори когато те са невръстни деца, а второто е „консумирането“ на този договор, като времевата разлика между двата акта може да трае с години.

Братовчед — при мюсюлманите бракът между първи братовчеди е естествен и дори се поощрява от родителите на младоженците, поради това често обръщението между съпрузите е „братовчеде“, „братовчедке“.

Брахман — жрец на индийския бог Брахма, откъдето произлиза и фамилията на Бармакидите.

Будур — мн.ч. от „бадр“ — пълен месец, луна.

Бундук — арабското название на Венеция.

Буркан — вулкан.

Бурнус — широко наметало, носено от конници, вероятно произхождащо от Магриба.

Бустан — бостан, градина.

В името на Аллаха! — традиционно заклинание в началото на молитва, на писмо, на работа и т.н.

Вакъф (тур., от араб. уакф) — букв. спряно, секвестирано. Поземлена собственост на джамии и мюсюлмански светилища.

Валия (араб. уали) — военноадминистративен управител на вилает, в началото назначаван от халифа; впоследствие длъжността често става наследствена.

Вахак — индийско бойно ласо с мрежа на края.

Везир (араб. уазир) — букв. носещ тежест, бреме, министър.

Вилает (араб. уилая, букв. владение) — голяма административна единица, област. Управлява се от валия.

Гадбан — гневен.

Газа — град в Югозападна Палестина.

Галабия — виж джалбаба.

Гален (131–201) — гръцки лечител, систематизирал медицинското учение на Хипократ, имал свои открития в хирургията, особено уважаван сред средновековните арабски лечители.

Ганим бен Аюб ал-Мутим ал-Маслуб — имащ успех, син на Аюб, влюбен до полуда.

Гариб — странен, чужденец.

Гассан — живец на радостта.

Гаюр — ревнител, фанатик.

Гезира (араб. Джезира) — остров, сега парк на остров Замалек в Кайро.

Гробница — въпреки предписанията на ислямския обичай починалите да се погребват в пустинята и мястото на гроба да се заличава (виж погребение) някои високопоставени личности, особено в Египет (вероятно под влиянието на древноегипетските гробници), си издигат гробници под формата на храм с различна големина. Над мястото на самото погребение е издигнат празен каменен надземен саркофаг, върху който откъм главата, насочена към Мека, е поставен огромен тюрбан, а по стените на саркофага и помещението са изсечени стихотворни сентенции и цитати от Корана.

Грош — виж кирш.

Гул — кръвожаден джин, хранещ се с човешко месо, вампир; оттук българското „хала“.

Гусн — клонка.

Гуссат аз-Заман — мъка на времето (противоположно на Нузхат аз-Заман — разтуха на времето).

Далила Мухтала — виж Мухтала.

Далялин — посредник при продажба на стока, аукционист, ръководещ наддаването за изложена за продан стока, дилър.

Дамиета — египетско пристанище в Средиземно море.

Дамра бен Мугира — гибел (разрушение); син на кипящия.

Дандун (араб. Дандан) — пуяк; непреводимо название на приказна риба.

Даниел (Данаил) — библейски пророк, чието име носи една от главите в Библията; предсказал падането на Израел и неговото възстановяване.

Даник — дребна средновековна арабска медна монета, равна на 1/6 дирхама; също мярка за повърхнина, равна на 29,2 кв.м.

Дар ас-Салам — Дом на мира — резиденция на багдадските халифи.

Дау ал-Макан — светилник на (всяко) място.

Дауд — библейския цар Давид, баща на Соломон.

Даудови ризници — еврейски ризници; евреите се славели като умели плетачи на бойни ризници.

Даурат ал-Камр — траекторията на луната.

Дафаф — арабска струнна тамбура.

Дахнаш — вдигащ пушек.

Дейлем — планинската част на Гилян (по името на едноименна река), област в Източен Иран.

Дейлеми — вероятно арабско название на аланите (по името на района и реката Дейлем) — арийски племена, живели в районите на Северна Персия, ислямизирани след X в. Същото название носи през Средновековието и едно тюркско племе — наемници на багдадските халифи.

Дервиш — представител на крайните суфити, аскети скитници, чиито ритуали са свързани с ритуални танци с непрекъснато въртене и самоизтезания, смятани за магически. При шиитите много от тях са обявени за светци, но при сунитите отношението към тях е презрително.

Дете на греха — презр. извънбрачно, незаконно дете, копеле.

Джаафар Бармаки (VIII в.) — историческа личност, приближен и първи везир на халиф Харун ар-Рашид, убит от него заради опитите му да го измами и заради финансови престъпления.

Джаббана — квартал в Басра.

Джадид — много дребна медна монета, 1/40 от гроша.

Джайхун — река в Централна Азия, дн. Амударя.

Джалбаба (диал. в някои страни галабия) — дълга черна наметка от твърд косъм.

Джалиар — безсрамен.

Джамак, Джамакия — вид заплата в натура.

Джамаркан — цар въглен.

Джамил (починал 701) — арабски поет класик, възпявал предимно любимата си Бусина. Стиховете му били предпочитани от народните певци поради искреността и простотата на израза им.

Джамила — красива.

Джамия на Омеядите — най-голямата джамия в Близкия изток, в Дамаск.

Джанак — музикален инструмент, подобен на чинели.

Джанишах — цар душа.

Джария — наложница, узаконена любовница, полуробиня у високопоставени личности; също: обръщение на мъж към жена.

Джауамрад — въздух, пълен с болести.

Джаудар — ечемик, ръж; също: лично име; оттам тюрко-българското Чавдар.

Дженуар — арабското название на Генуа.

Джибрил — архангел Гавраил.

Джин — дух. Ислямската традиция допуща съществуването на свят, паралелен на нашия, на „долната“ земя (виж небеса), изпълнен с духове джинове, които живеят в условия и нрави, подобни на човешките, те са добри и лоши, мъже и жени, мюсюлмани и неправоверни, имат свои царе, водят помежду си войни и т.н.

Джихад — букв. полагане на усилия за усъвършенстване; свещена война в името на ислямската религия, която теоретически има отбранителен характер, но може да бъде и „превантивна“.

Джуан — катраненочерен.

Джубайр ибн Умайр аш-Шайбани — неясна личност, вероятно от монголски произход.

Джубе — къса горна дреха с широки ръкави.

Джумада-л-аууал (джумада първи) — 5-ият месец в мюсюлманския лунен календар по хиджра.

Джумада-л-сани (джумада втори) — 6-ият месец в мюсюлманския лунен календар по хиджра.

Джурне — староарабско название на Генуа.

Джуха — къса горна дреха от дебел шаяк за студено време.

Диар Бакр — съвременният град Диар Бекир в Турция.

Диван (араб. диуан) — съвет на висшите представители на властта при халифа или неговите пълномощници, своеобразен консултативен орган; канцелария; също: антологичен сборник на стихове от определен автор.

Дивит (араб. диуат) — средновековна мастилница с поставка и за перо, носена от писарите в специална кесия, окачена на шията или на колана.

Димна — виж Калила и Димна.

Димящата планина — древноарабско название на остров Самос.

Динар (от лат. денариус) — средновековна арабска монета, равна на 2,4 г злато. Название на някои съвременни валути.

Дирбас — лъв.

Дирхам (от грц. драхма) — средновековна арабска монета, равна на 3,12 г сребро. Название на някои съвременни арабски валути.

Домове на луната — специфична арабска астрономическа категория, показваща звездите и съзвездията, които невинаги съвпадат с общоприетите и през които Луната преминава през различните сезони, със силно влияние на асирийското звездобройство.

Драа (букв. лакът) — мярка за дължина, различна в различните региони: между 0,58 и 0,70 м.

Дуаб — собственик на кладенец, като използването на водата му се заплаща.

Дубре — староарабско название на Дубровник.

Дуня — свят, вселена.

Дунязад — светът стана безкраен.

Евнух, евнуси — скопени роби, мъжки обслужващ персонал в харема.

Емир (араб. амир) — букв. заповядващ, повелител, титла на княз, принц, висш военачалник.

Емир (повелител) на правоверните (араб. амир ал-муаминин) — ислямска религиозна титла, възприета от втория халиф Омар като допълнение към титлата халиф. Макар формално нейният носител да е „княз“, той се смята за „божи княз“, тоест над него е само Аллах, който по „ранг“ стои над всички земни царе. На подобно ниво е и неговият заместник.

Забалкан — боклукчия.

Забранената страна — градовете Мека и Медина, където достъпът на немюсюлмани е забранен и сега.

Забраненият храм — джамията Кааба в Мека.

Заид (VII в.) — полулегендарен пълководец от времето на първите мюсюлмани от племето бени хилал.

Зайбак Мисри — изплъзващ се; живак.

Зайнаб и Нуар — герой и героиня на фолклорна поема от началото на исляма от неизвестен автор, напомняща със сюжета си Ромео и Жулиета.

Закария ал-Уарджалани — учен и пътешественик, починал през 1078, написал „Развитие и сведения за расите“ — първо сериозно арабско изследване на Черна Африка.

Заклети свидетели — според шариата, за да се потвърди или да се отхвърли даден юридически акт или престъпление, са необходими минимум двама свидетели. Този канон е създал специфичната, съществуваща и в наше време „професия“ на заклетите свидетели в шариатския съд, които срещу заплащане могат по желание на клиента да свидетелстват за каквото и да е. Съществува все пак известен риск, защото наказанието за лъжесвидетелство е жестоко.

Закят — едно от основните задължения на мюсюлманина, милостиня, давана периодически от богатите на бедните.

Заместник (араб. мухаллил) — според шариата право на развод има само съпругът, който произнася думата „талак“. Ако я каже веднъж, той може, след като жена му е напуснала дома, да размисли, да отиде при близките й и да си я прибере. Ако я произнесе два пъти, той пак може да си я вземе, но само при условие че тя встъпи в законен брак с друг мъж (заместник, мухаллил), макар и само за един ден, а след това този втори мъж да се разведе с нея, което не е задължително и тя може да остане завинаги негова съпруга. Именно тук се появява ролята на богато платения мухаллил, който трябва да се „ожени“ за срок от броени минути, а след това да се разведе с изоставената съпруга — нещо, което е твърде доходна професия на определени лица. Произнасянето на думата „талак“ три пъти поставя огромни допълнителни проблеми пред мъжа, който я е произнесъл, и връщането на съпругата е почти невъзможно.

Заммура или заммар — духов музикален инструмент, цафара, флейта.

Занария — носеща пояс, тоест християнка.

Запретният дом — храмът Кааба в Мека.

Зарбаджа — тестено ястие, баница с различни видове тлъсто месо, различни зеленчуци, особено сух лук, запечено в карамелизирана захар и подправки.

Зарда — сладка супа с мед и ориз.

Зауия — квартал, махала, но и ислямски манастирски комплекс с джамия, помещения за пътници (хан), безплатна трапеза с благотворителна цел и училище (мадраса, тур. медресе). Турците използват за такъв комплекс названието „имарет“. Всъщност това е арабска дума, чийто първоначален смисъл означава „емирство“, но е получила ново значение.

Захри ибн Шихаб (680–741) — известен разказвач, събрал около 2000 разказа (хадиси) за дейността на Мохамед и първите му сподвижници, записал ги и с това поставил началото на Суната.

Зейн ал-Мауасиф — с прекрасни качества.

Зейнаб и Зейн — хубавица и хубавец.

Зейнаб Нассаба — хубавата крадла.

Зейтун — букв. маслина; мургав, омазнен.

Зимзим — свещен извор край Мека.

Зимма — яркожълт пояс, задължителен отличителен знак за християни и евреи по мюсюлманските земи през IX-XII в. Неносенето му заплашвало нарушителя със смъртна присъда.

Зияд бен Аби Обейдаллах (убит 687) — държавен деец, проявил се особено при халифството на Муауия.

Знаме на халифите — през различните епохи знамето на халифите е имало различен цвят: при първите мюсюлмани то е червено, при Омеядите — бяло, а при Абасидите — черно. Зеленият цвят (цветът на рая) като символ на ислямската вяра се появява по времето на Фатимидите, когато водеща политическа сила в региона стават турците. Повечето знамена на съвременните арабски държави са съчетание на тези четири цвята.

Зодиак — зодиаците в арабската астрология се покриват изцяло с познатите ни, с изключение на преведените названия, и са 12 на брой. Във всеки зодиак обаче влизат по 2 1/3 дома на луната. Буквалното значение на арабската дума за зодиак е „кале“ — кула, крепост.

Зокум — „адско дърво“, с чиито горчиви плодове според Корана се хранят мюсюлманските грешници; дива маслина.

Зубейда или Зубайда — историческа личност, една от съпругите на Харун ар-Рашид, с голямо влияние в политическия живот на халифата.

Зул-Инкар уа-Накир — отричащ всичко; непризнаващ нищо. Име на ангела, който разпитва душите на умрелите за делата им на тоя свят.

Зу-л-каада — 11-ият месец от мюсюлманския лунен календар по хиджра.

Зу-л-Карнейн — двурогият. Прозвище на Александър Македонски.

Зу-л-Кура — козокракият. Легендарен цар на химяритите.

Зу-л-хиджа — 12-ият месец от мюсюлманския лунен календар по хиджра.

Зумурруд — изумруд.

Зурейк — сойка.

И’ътикяф (религ.) — усамотяване за известно време в дом или в джамия поради даден пред Аллаха обет.

Иблис — Сатана.

Ибн Зайда (починал втората половина на VII в.) — арабски пълководец, прочут с щедростта си.

Ибн Сина (ок. 980–1037) — Авицена, велик арабски учен, енциклопедист, философ, математик и лечител.

Ибн Хамдун (1101–1167) — дворцов писар при последните Абасиди. Тъй като издал някакви дворцови тайни, бил хвърлен в затвора, където умрял.

Ибрахим (евр. Авраам) — признаван от исляма като първи защитник на еднобожието.

Ибрахим Абу Исхак Мосулеца (742–804) — знаменит музикант и певец от персийски произход, любимец на халифите Махди, Хади и Харун ар-Рашид. Баща на не по-малко известния музикант Исхак Мосулеца (Мосулски).

Ибрахим бен Адхам (починал между 776 и 783) — именит ислямски благочестив номад, създал пословици и мъдрости. Известен с това, че никога не е просил, а всичко си печелел с труд. Загинал в морска битка с Византия.

Идда — срок на очистването; времето, когато разведена жена или вдовица не може да стъпи повторно в брак. В различните страни този срок е от три месеца до две години.

Изар — широки копринени женски шалвари.

Имам — лице, водещо молитвата в джамията (не е задължително да е духовник); водач на ислямско течение или секта, при шиитите — високопоставен духовник.

Имена на Аллах — според ислямските религиозни догми Аллах има 99 свещени имена (които са били изписани на пръстена на Сулейман). Всеки правоверен е „раб (абд) на Аллаха“ (Абдуллах), като вместо „-ллах“ (Аллах) може да се постави едно от тези 99 имена (напр. Абдул Наср — Раб на Побеждаващия, Абдул Салям — Раб на Мироносеца и т.н.).

Индийски меч — индийската стомана се е ценяла особено високо в халифата.

Ирам Многостълбната — легендарен езически град, споменат в Корана.

Искендер — арабското произношение на името на Александър Македонски.

Ислям — велика религия; букв. покорност (пред Аллах).

Исмаил — син на Авраам (Ибрахим) от слугинята му Агар; прародител на арабите.

Исфахан — град в Южен Иран.

Исхак Мосулски (починал 849) — знаменит певец и музикант, син на Ибрахим Абу Исхак Мосулеца.

Ифранджия — от Франция, французин. Общо название на чужденци — европейци и християни, в арабските страни.

Ифрит — приказен дух великан, огромен джин; виж и марид.

Ихрам — бяла наметка, която задължително носи върху голо тяло хаджията при посещение на светите мюсюлмански места в Мека и Медина. След хаджилъка той е длъжен да се завърне в родината си само с тази дреха, оставяйки всичко останало, което е носел, по тези места.

Йоханна — Свети Йоан Кръстител.

Кааба — букв. Куб. Първо по значимост светилище за мюсюлманите в Мека (в Саудитска Арабия), където се съхранява свещеният „черен камък“.

Када Факан — (така) отсъди (бог) и (така) стана.

Кадаиф — българското название на арабския сладкиш катифа.

Кадийски парченца — сладкиш, вид асабия, но по-дребни, баклавички, вероятно любим сладкиш на кадиите по време на съдебните процеси, тъй като може да се лапат на една хапка.

Кадисия — град в Южен Ирак, където арабите мюсюлмани побеждават персите.

Кадия — мюсюлмански шариатски съдия.

Кайс бен Хатим (V в.) — един от най-именитите поети от времето преди исляма от Ясриб (древното име на Медина).

Кайсар — арабското произношение на цезар, император (библ. кесар).

Какулийско алое — храст с ароматна дървесина, добива се в местността Какула на остров Суматра.

Калаа — кале, крепост.

Калила и Димна — басня роман с индийски произход, преминала у арабите чрез авторизиран превод от персийски на Абдуллах бен ал-Макфаа (починал 760). Чрез образите на два чакала произведението осмива бита, управлението и нравите на арабите.

Калкас — таро, батат, египетски картоф; също: легендарен град в Египет.

Калкаса — ястие от месо и сладки (египетски) картофи.

Калюбия — град в делтата на Нил, Северозападен Египет.

Камаким — шишета, гърнета.

Камал ад-Дин — съвършенство на религията.

Камаха — памучна риза с широки дълги ръкави.

Камит (произхожда от каммата) — ориенталско приспособление за екзекуция.

Камр аз-Заман — Луна на времето (епохата).

Кан Макан — било, що било; станало, каквото станало.

Кантар — средновековна ориенталска мярка за тегло, равна на 36 оки =100 ратла = 44,928 кг. Съществува и т.нар. александрийски кантар =112 оки = 139,776 кг.

Канун — закон.

Кардамон (араб. хел) — подправка за ароматизиране на кафето.

Карим — благороден.

Карим ад-Дин — благородник на религията.

Каркадан — букв. носорог, но описанията в „Хиляда и една нощ“ го превръщат във фантастично млекопитаещо.

Каркар — вид птица, черна чайка.

Карун — обширно езеро в Египет край град Фаюм.

Касаб — средновековна арабска мярка за дължина, равна на 3,55 м.

Касида — дълга поетическа хвалебствена ода.

Касим — разделящ.

Касим ибн Ади — разделящ син на враждебния.

Касри — арабското произношение на персийското Хосров. Под това име са известни двама персийски царе от Сасанидите: Хосров I (531–579), наричан Ану Ширван (безсмъртната душа) — водил безспирни войни с Византия и Йемен, поощрявал преводи на книги от гръцки, сириакски (арамейски) и индийски на персийски; Хосров II Победителя (590–628) — завоевател, стигал до Босфора, Дамаск и Ерусалим.

Катаф ал-Джамал — завързващият камилата.

Каукаб ас-Сабах — планета на утрото, зорница.

Каф — в Корана планината, която обгражда земната суша, „краят“ на земята.

Кафур — благовонен.

Кафур — неверник; също: обобщаващо фолклорно название на разбойническо свърталище. Разликата с горното име идва от начина на изписване на арабски.

Кахардаш — потисник.

Кахрамана — икономка, домакиня.

Кахт — суша, бездъждие (виж Кахтан).

Кашкаш (древноег.) — криещ се.

Кибла — посоката към Мека, накъдето трябва да се обръщат мюсюлманите по време на молитва. В джамиите тази посока е фиксирана чрез специална ниша (михраб).

Кигак — 4-тият месец от коптския (древноегипетския) календар.

Кират — средновековна ориенталска мярка за малка дължина, равна на 0,87 см.

Киррат ал-Айн — сълза на окото.

Кирш (оттам грош) — дребна арабска монета, 1/100 от дирхама.

Китаб аз-Захд — Книга на благочестивостта. Допълнение към Хадисите — деяния на Мохамед и сподвижниците му, но не се смята за свещена книга. Създадена VII-XI в. от няколко автори: Абдуллах бен Мубарак (починал 796), Бен Харб ан-Нисабуни (починал 848), Ахмед бен Ханбал (починал 858) и Ал-Бухеики (починал 1025).

Кифху — букв. Спри го!

Коморско дърво — вид карамфил.

Консул — титла, предимно в Египет, давана от арабите не само на дипломатическите представители на европейските държави, но и на богатите европейци.

Копти — название на египетските християни — наследници на християнизирани древни египтяни. Според преданието християнската религия е донесена в Египет от апостол Марко. Името им произхожда от древноегипетското „айка Птах“ — синове на (бог) Птах. От същия корен произхожда и името Египет (еГиПеТ). Коптите са ползвали древноегипетския календар, наречен коптски, арабите са го възприели от тях и са го ползвали докъм X-XI в. наред с мюсюлманския календар хиджра.

Кудаа — племе от Северна Арабия.

Кулиджан — всичко е душа.

Кунафа — силно подсладен кадаиф с много масло, бадеми, орехи, шамфъстък и др.

Куриджан — вместилище на душата.

Кусер — река в мюсюлманския рай.

Кут ал-Кулуб — наслада за сърцата.

Кутейт — котенце.

Куфия — древен ъгловат арабски шрифт, на който са написани множество древни ръкописи на Корана и надписи на джамии; произлиза от град Куфа.

Куфия — шамия в червен цвят.

Кялб — куче.

Лабтайт (араб. лабта) — едно от предградията на старата испанска столица Толедо.

Лакът — виж драа.

Лимонови резенки — малки сладкиши от точени кори с форма на полумесец, обилно полети със смес от захарен и лимонов сироп.

Лиуа — военно оръжие, област, военен полк.

Лиффа — тънко лъскаво платно, увивано над амамата, под шамията.

Лукман — полулегендарен арабски мъдрец от епохата преди исляма (IV-V в.), с прякор Муамар (Вечно младия, защото уж живял няколко столетия), на когото се приписват сентенции и пословици.

Ма ша-а-ллах! (машалла) — букв. „това, което е пожелал Аллах“. С времето придобива смисъл на „Браво!“

Маамун — виж Ал-Маамун.

Маамуния — народно ястие от сух и зелен фасул.

Маан ибн Заида — пълководец и държавник от ранния ислямски период (убит 770). Известен с щедростта си.

Мааруф — известен.

Магове — виж магусейци.

Магриб — арабските страни на запад от Египет (от гарб — запад) — Алжир, Тунис, Мароко, Либия и Мавритания.

Магусейци, магове, огнепоклонници (маджуси) — название на огнепоклонниците (последователи на древноиранския зороастризъм), срещу които мюсюлманите воювали с особено настървение.

Маджид — славен.

Маджлис — букв. място за седене; място за общото събрание на племето или рода; съвр. парламент; оттук тур. меджлис.

Маджнун — лудият.

Маждрак — вид старинно копие.

Мазхаб — название на четирите равнопоставени сунитски тълкувателни школи на ислямската догма — ханифити, ханбалити, шафиити и маликити.

Маймун — сусамен сладкиш, йеменски специалитет.

Маймуна — щастлива, благословена.

Макамът на Ибрахим — букв. място за седене, резиденция. Малка постройка в пределите на храма Кааба в Мека, където се пази камъкът, на който седял Ибрахим (Авраам); според мюсюлманската легенда именно той е първият строител на този храм.

Малик бен Динар — притежаващият много динари (пари).

Маликити — привърженици на учението на Малик бен Анас, едно от официалните четири тълкувания на шариата, съчетаващо традиционното арабско доислямско право с религиозните догми.

Малихат ал-Кад — хубавица на съдбата.

Мамелюк, мамелюци (араб. мамлук) — букв. който е собственост, роб на някого. Бели роби, обикновено ислямизирани християни от Кавказ, Балканите и Средна Азия, предпочитани като наемна армия, особено в Египет, където съставят своеобразна военна каста. През XII в. отстраняват в Кайро местния султан и създават свои династии, просъществували фактически до 1952 г., когато монархията в Египет е опразнена и е обявена република. Последната династия на Мохамед Али, основана в началото на XIX в., е от албански произход.

Манар ас-Сана — минаре на утринната светлина.

Мандал — дърво с ароматна дървесина от Индонезия.

Мансур — втори абасидски халиф (754–775), нанесъл окончателно поражение над Омеядите.

Марджана — бисерна.

Марзуан — спокоен, сериозен.

Мариам — Света Дева Мария.

Марид — зъл или добър дух джин с великански ръст.

Марих — арабското название на планетата Марс.

Маруан бен Хакам (починал 684) — именит военачалник, братовчед на Муауия I, родоначалника на династията на Омеядите. Сам не е царувал, но е известен като Маруан I. Баща на халиф Абдул Малик.

Масак — сладка баница с ароматни треви.

Маслама бен Абдул Малик бен Маруан (починал 740) — голям ислямски военачалник, брат на халифите Уалид и Сулейман, изтъкнат военачалник, стигнал с флот до Златния рог — Константинопол (718), където воювал с хан Тервел и победен от него, подчинил Армения. Довереник и съветник на няколко омеядски халифи.

Масрур — весел, радостен. Историческа личност, страж и палач на Харун ар-Рашид.

Масуд — ощастливен. Презрително общоприето прозвище за черните роби, „ощастливени“ от контакта си с белите арабски аристократи робовладелци.

Махди бен Мансур — багдадски халиф (775–785), баща на Харун ар-Рашид.

Махмал — специфичен самар за камила, върху който се намества товарът й; също: церемониален религиозен, богато украсен паланкин, който се товари върху камила и върви начело на кервана с пътуващите на хаджилък в Мека и Медина, с дарове от тях и техните близки за светите мюсюлмански места.

Махмуд — кланящ се на Аллаха; възхваляващ Аллаха.

Махр — откуп. При мюсюлманския брак младоженецът дава на родителите на младоженката паричен откуп, договорен обикновено между родителите на двамата. Формално тази сума е собственост на младата съпруга, оставена на съхранение при родителите й, за ползване при евентуално нещастие — смърт или тежка болест на съпруга, развод и т.н.

Машаих — учителка.

Машлах — горно кафяво мъжко наметало от дебел плат за дъждовно време, ямурлук.

Машрик — арабските страни на изток от Египет (от шарк — изток).

Мекански възел — специфичен арабски моряшки възел.

Мерв — град в Иран.

Мизмар — музикален инструмент, подобен на зурлата или кларинета, пищялка.

Микиял — древноегипетска мярка за обем, равна на 16,5 л.

Миля — мярка за дължина. Една арабска миля = 1920 м = 1/3 фарсаха.

Мим — буква от арабската азбука. Изписва се като овално кръгче, което често в поезията се сравнява с устата на хубавицата.

Мир вам! — превод на традиционния поздрав „Ас-саляму алейкум“, който се използва почти изключително при среща само между мюсюлмани. Отговорът е И вам мир! — „Уа алейкум ас-салям!“ — (тур. „Селям алейкюм“ — „Алейкюм селям“).

Мискал — средновековна арабска мярка за тегло на благородни метали, равна на 4,68 г злато; дели се на 24 карата.

Миср — арабското наименование на Египет.

Мисра — 12-ият месец от коптския (древноегипетския) календар, чието название е използвано за арабското название на Египет и Кайро (виж Миср).

Мисри — Египтянина.

Михраб — инкрустирана ниша в джамия, показваща посоката към Мека, накъдето трябва да се обърнат мюсюлманите по време на молитва; същото название носи самата тази посока (виж кибла).

Мокаддам — букв. вървящ пред другите; началник на градската стража през Средновековието; дн. майор, подполковник.

Молитва — съгласно религиозните канони правоверният мюсюлманин е длъжен да се моли пет пъти на ден — при изгрев-слънце, на обед, следобед, привечер и след падането на нощта. Допуска се обединяването на няколко молитви в една, ако това се налага от обстоятелствата.

Мосул — град в Северен Ирак.

Мохамед (570/74-632) — пророк на ислямската религия, реално историческо лице, „създал“ Корана — свещената книга на исляма, чрез „Сури“, „спуснати“ му от небето, където богът (Аллах) „говори“ в първо лице чрез неговата уста. Водил битки за утвърждаването на тази религия, която става обединяващата връзка между разпокъсаните арабски племена и идеология за новата арабско-ислямска единна държава.

Мохамед (араб. Мухаммад) — възхвален от бога.

Мохамед ал-Хашими (IX в.) — реална историческа личност от племето хашим — племето на пророка Мохамед, заемал висши длъжности в халифата, вкл. управител на Басра.

Мохамед Амин (787–813) — син на Харун ар-Рашид, абасидски халиф след 809 г., убит и наследен от брат си Маамун.

Мохамед бен Абдуллах (убит 762) — внук на Хасан, сина на халиф Али и Мохамедовата щерка Фатима. Талантлив военен, водил битки с Омеяди и Абасиди, с претенции да стане халиф.

Мохамед бен ал-Битар (ок. 1248) — арабски лечител, родоначалник на съвременната ботаника и на фитотерапията.

Мохамед бен Идрис аш-Шафии (767–820) — един от четирите велики имами на сунитите, създал една от четирите религиозни школи в исляма — шафнитетството, което се опира предимно на традиционните обичаи.

Мохамед ибн Сулейман аз-Зайни ал-Хашими — историческа личност, управител на Басра и на Дамаск по времето на Харун ар-Рашид.

Муайн бен Сауи — избор, раждащ суша.

Муатадид би-л-Лях — абасидски халиф (892–902).

Муатаз би-л-Лях — абасидски халиф (866–869). По негово време тюркските наемници вземат връх в двореца, свалят го чрез преврат и го оставят да умре от глад в затвора.

Муатазилити — привърженици на нетрадиционен мазхаб от XIII в., чиято философия е, че развитието на човешкия ум става независимо от бога въз основа на опита, а Коранът е не божествена, а сътворена от човека книга като всички останали. Буквално муатазил означава изолиран (от мюсюлманите). Макар и приети от някои Абасиди (Маамун, Муатасим), впоследствие са подложени на гонения.

Муауия бен Аби Суфиян — съперник на халиф Али, след чието убийство през 680 г. преместил столицата на халифата от Мека в Дамаск, основал династията на омеядските халифи (също Муауия II бен Язин, починал през 683 г., който бил халиф само пет месеца).

Муджахид — боец в свещена война джихад.

Муейн ад-Дин — избор на религията.

Муиша — курабийка, единият край на която е изрязан като петльов гребен.

Мунис — приятен събеседник.

Мункар и Накир — имена на двата ангела, разпитващи душите на умрелите за греховете и добрините им приживе.

Мунтасир би-л-Лях — абасидски халиф, царувал само няколко месеца през 861 г. на мястото на баща си халиф Мутауаккил, убит от него. Сам той е убит от брат си Мустаян.

Мурра — горчив.

Муса — арабско произношение на името на Мойсей, признаван от мюсюлманите като пророк на еднобожието.

Мускус — ориенталско благовоние, добивано от семенните жлези на мускусен сръндак (кабарга) или някои други животни, зърнеста маса с мазен блясък и горчив вкус, днес — фиксатор за трайни парфюми.

Муслим бен ал-Уалид (747–823) — поет от началото на династията на Абасидите. Съчетава древния и съвременния му арабски език.

Мустаин — абасидски халиф (862–866), брат на халиф Мунтасир би-л-Лях. Като владетел проявява колеблив и нерешителен характер, заради което е убит от брат си Муатаз.

Мустафа — избран от бога.

Мутавалия (араб. мутауали) — заместник на валията, началник на полицията във вилаета.

Муталаммис (ок. 550 г.) — доислямски поет.

Мутауаккил ли-л-Лях (араб. ала-л-Лах) — абасидски халиф (822–861), преместил столицата от Багдад в Самара. Особено яростен гонител на християни и евреи. Именно при него е била мисията на Свети Константин Кирил-Философ.

Мухаллил — виж заместник.

Мухаррам — 1-вият месец на мюсюлманския лунен календар по хиджра.

Мухтала — измамница.

Мушаббак — кръгли сладкиши от тънки точени кори, вид баклава с шамфъстък.

Мушакк — специфичен почерк с разделно изписване на буквите, които обикновено се пишат слято.

Мюедзин (араб. му’азин) — лице, призоваващо мюсюлманите на молитва от минарето на джамията.

Наджеф — град в Ирак, свещен за сектата на шиитите.

Наджма — звезда.

Наджмат ас-Субх — звезда на утрото.

Най — ориенталски музикален инструмент, подобен на кавал.

Накир — виж Мункар.

Наккар — гравьор, също: птица кълвач.

Наложница — Коранът разрешава на правоверния мюсюлманин да има до четири законни съпруги. Наред с тях високопоставените лица обаче са имали (а в някои мюсюлмански държави този обичай съществува и досега) многобройни наложници — предимно робини, които са обслужвали „господаря“ си, забавлявали са го с песни и танци и т.н. Най-голяма чест за една наложница е била да стане любима любовница на господаря. Констатирани са и случаи наложницата да е ставала законна съпруга и дори да е оказвала значително влияние върху държавните дела.

Насим — пролетен зефир.

Насим ас-Сабах — утринен зефир.

Насир — побеждаващ. Прякор на няколко халифи от различни династии.

Наср — победа.

Наср ад-Дин — победа на религията. Това име, модифицирано като Настрадин, е преминало през турски и в нашия фолклор.

Наср бен Забиян (VII в.) — поет от времето на ислямизацията от племето забиян, което е известно с това, че на два пъти е приемало исляма и се е отказвало от него.

Нассаба — крадла.

Науруз — пролет. В някои близкоизточни страни 21 март се отбелязва като празник на настъпващата пролет и на Нова година.

Нафиса — известна мюсюлманска светица, починала през 824 г. В Кайро е издигната джамия на нейно име.

Нахия — букв. община, тук в смисъл „онази, нищожната“.

Небеса — според Корана над земята се извисяват седем небеса, които са разположени едно под друго — (може би оттук идва и нашата поговорка „Той е на седмото небе (от радост)“. Съществуват и седем земи, като на „долните“ живеят обикновено джинове. Земята, на която живеят хората, е най-горната, тоест тя се намира по-близо от по-„долните“ от нея земи до най-„долното“ небе.

Неволница — Коранът разрешава на правоверния мюсюлманин да има жена, част от женския харем на високопоставени лица, може да бъде и наложница, но това не е задължително. Юридически свободна, но на практика зависима от „господаря“. Като обръщение се използва и за съпруга, наложница и дори за робиня.

Ниама — душа.

Ниамат-Аллах — „Душата на Аллах“.

Нисфа — половината на Корана.

Нуам — блаженство.

Нуаман — долината на река Инд или Тибет; букв. Долина на благодатта; също: име на цар от VI в.

Нуаман бен Мундер — последен цар (580–602) на арабското християнско царство Лахм.

Нуар — хубавец.

Нуба — орнаментирана покривка с произход от Нубия.

Нузхат аз-Заман — разтуха на времето.

Нун — буква в арабската азбука, която се изписва като полукръг с точка в него. Поетите често я сравняват с очите на своите героини.

Нур ад-Дин — светлина на религията.

Нур ал-Худа — светлина на правия път.

Обейд — умалително от роб.

Обичай — посрещането на госта с хляб и сол при арабите има ритуален характер на сприятеляване до гроб и нарушаването на такова приятелство се смята за особено голям грях.

Облекло — дрехите са различни за отделните слоеве, религии и касти.

Огнепоклонници — виж магусейци.

Ока — ориенталска мярка за тегло, равна на 1248 г.

Окия — ориенталска мярка за тежина, равна на 249,6 кг (различна от ока).

Оккал — твърд кръгъл черен шнур, част от източноарабското облекло, слаган на главата да прикрепва шамията.

Омайно биле — виж бирш.

Омар ал-Нуаман — дълъг живот, даряващ благоденствие.

Омар бен Абдул Азиз — омеядски халиф (682–720), утвърдил Суната като част от свещените книги на исляма.

Омар бен ал-Хатаб (убит 644) — един от първите последователи на Мохамед, негов тъст (жени го за дъщеря си Хафса). Втори халиф, пръв с титла „емир (княз, заповядващ, повелител) на правоверните“. Урежда вътрешния ред в младата ислямска държава. При него арабите мюсюлмани за пръв път излизат от Арабския полуостров като завоеватели на нови земи и разпространители на новата религия.

Омар бен Обейд (VII в.) — проповедник, сподвижник на Мохамед.

Омеяди (Бени Омейя) — арабска династия (661–750) с център Дамаск. Отстранена от багдадската династия на Абасидите.

Омра — т.нар. малък хаджилък, който може да се извършва по всяко време в годината, с изключение на 8–10 зу-л-хиджа.

Оплаквачка — неотменима част от мюсюлманското погребение са плачът и погребалните песни — съчинявани на място, според достойнствата на починалия — на платени професионални оплаквачки.

Осман бен Афан — трети халиф (644–655), зет на Мохамед, женен за дъщеря му Ракия, обединил разните версии на Корана, убит от политически съперници за прекалено покровителство на роднини.

Откриване на лицето на жена пред чужд мъж — жестът се приема като открит намек за прелъстяване от нейна страна. Закритите лица на жените са традиция от доислямската епоха и са наложени поради суровите климатични условия на пустинята. Категорично изискване за закриване на женското лице в Корана няма — то е въведено като задължителен атрибут в Абасидския халифат като своеобразен символ на благородство, който се свързва и с религиозните канони, поставящи жената в зависимо положение от мъжа.

Откуп — виж махр.

Пазител на светите места (имат се предвид Мека, Медина и Ерусалим) — една от титлите на халифа. Понастоящем кралят на Саудитска Арабия носи титлата „пазител на двете свети места“ (Мека и Медина).

Паланкин — малка палатка или сенник върху гърба на камила, предназначена за транспортиране на жените; виж махмал.

Певици — платените певици и танцьорки на ориенталски танци са неотменима част от мюсюлманските сватбени ритуали.

Пеещи нубийци — вид скални гълъби.

Петокнижие — първите пет книги на Библията, Тора.

Пещемал — парче плат за покриване долната част на тялото по време на баня.

Пещерняци — отшелници, спящи в пещера с кучето си в очакване Деня на възкресението, смятани за праведници.

Планети — в своята астрология арабите изброяват седем небесни светила, смятани за планети — Слънце, Луна, Меркурий, Венера, Марс, Юпитер и Сатурн.

Повелител на правоверните — виж емир (повелител) на правоверните.

Погребение — според ислямската традиция това е полагане в гроба на голото тяло на починалия, обвито само в бял чаршаф. При номадите това е ставало на мястото, където го е достигнала смъртта, без да е бил поставян някакъв знак. (Този обичай се практикува и днес в Саудитска Арабия, вкл. за членовете на кралската фамилия). В исляма няма обичайното в християнството почитане на мъртвите след смъртта им, тъй като се смята, че те са вече извън зоната на интересите на живите и с тях се разпорежда само Аллах.

Пости (ислямски) — традиционен обичай у мюсюлманите. През месец рамадан на мюсюлманите е забранено през светлата част на деня да ядат, да пият, да преглъщат каквото и да е, да пушат, да правят секс. През нощта ограничения в подбора на храната няма. Изключение се прави за болни, бременни жени и невръстни деца.

Прочити на Корана — мюсюлманските канони позволяват седем различни начина на четене на Корана.

Раад Касиф — унищожаваща светкавица.

Рабиа бен Юнис Абу Фаруа (730–786) — привратник слуга в двора на Абасидите, издигнал се до везир.

Рабия-л-аууал (рабиа първи) — 3-тият месец по мюсюлманския лунен календар по хиджра.

Рабия-с-сани (рабиа втори) — 4-тият месец по мюсюлманския лунен календар по хиджра.

Раджаб — 7-ият месец от мюсюлманския лунен календар по хиджра.

Развод — виж заместник.

Рамадан — 9-ият месец от мюсюлманския лунен календар по хиджра, посветен на ислямските пости.

Ратл — средновековна арабска мярка за тегло, равна на 449,28 г.

Рафидити (от рафид — отхвърлящ) — шиитска мюсюлманска секта, бунтуваща се срещу багдадските халифи и отхвърляща категорично свещените книги на сунитите.

Рашид ад-Дин — букв. правоверен.

Рейхан — вятърничав.

Ридуан — ангел пазител на мюсюлманския рай.

Рикка — специфичен почерк с издължаване на буквите.

Руба’а — четиристишие.

Рум — ориенталско название на Гърция и Византия.

Румзан — украсяващ Рум (Византия).

Рух — върви!

Руян — виждащ (в други версии на книгата героят се нарича Дуян — лечител).

Саад — щастие, благоденствие.

Саадана — щастлива, ощастливена. Типично име за освободена черна робиня.

Саадуллах — щастие на Аллаха.

Саалаб — лисица. А също и семеен прякор.

Сабат — събота. Строго съблюдаван почивен ден при евреите.

Сабах — утро; име, особено популярно сред бедуинските племена.

Сабуния — подобно на цвеклото растение със сладки листа, използвани за едноименна баница.

Сад — буква от арабската азбука, която се изписва като сложен кръг с „опашка“ като малък овал. Поетите често я сравняват с веждите и очите на героя си.

Сайхун — река в Централна Азия, дн. Сърдаря.

Сакия — арабско водно колело, издигащо водата на реката на по-високо равнище, за да се използва за напояване.

Салем — приветстващ (бога).

Салиа — плешив.

Салик — букв. вървящ пред другите, при суфитите — висша форма на аскетизма.

Салих — коранически пророк, зовял за покаяние, но тъй като не го послушали, Аллах пратил мор на племето му бени мудд.

Салсабил — река в мюсюлманския рай.

Салсан — покорен, добър.

Самит — букв. мълчаливец.

Самсан бен Джаррах — упорит; син на хирурга.

Самсарин — разносен търговец, посредник при сделки, доставчик на стоки на едро.

Самуд и ад — легендарни племена, унищожени от Аллах заради неверието им (алюзия за библейските Содом и Гомор).

Самуди — народ, избит от Аллаха заради беззаконието им.

Сана — днес столица на Йемен.

Сандалово дърво — дърво с ароматна дървесина от Далечния изток.

Санджак — област, областен военен гарнизон.

Сара — законна съпруга на Авраам, майка на Исаак.

Сасаниди — персийска династия, управлявала Близкия и Средния изток между 226 и 652 г.

Сауаб — благоразумен.

Сафар — 2-рият месец на мюсюлманския лунен календар по хиджра.

Светата Троица — основната тема на мюсюлманските критики срещу християнството. Според тях това е отстъпление от еднобожието, проповядвано от самия Иисус.

Свещеният дом — другото арабско име на Ерусалим.

Седемте климата — арабските географи са делили познатите им земи на седем климатични пояса.

Сейф ал-Мулук — меч на царете.

Селим — приветстван (от бога)

Симсим — сусам.

Синд — област в Западен Пакистан със столица Карачи.

Сините очи — (на чужденците обикновено) са смятани за признак на зло.

Синя жлъчка (цикория) — билка, чиито корени се употребяват като заместител и ароматизатор на кафето; виж кардамон.

Сириакски (език) — виж арамейски.

Сит ал-Хасан — госпожата на Хасан (Хубавеца) — името подсказва, че героинята „по предопределение“ е свързана с бъдещия съпруг Хасан.

Ситра (цитра) — виж уд.

Соленото море — Егейско море.

Срок на очистването — виж идда.

Суад — щастлива.

Судан — страна на черните.

Суджах — стройна.

Суейд — черничкият.

Суик — каша от ечемично или пшенично брашно, храна на бедното население.

Сук Уардан — намира се в стария Кайро. Местните араби свързват названието му с някой си Уардан, грък по произход, който взел участие в завоюването на Египет от арабите.

Суккария — захарница. Също и име на квартал в Кайро.

Сукуб — анемона.

Сулейман (библейският цар Соломон — 960–935 г. пр.Хр.) — признат от исляма като пръв пророк на еднобожието, което било „изкривено“ от следващите поколения, и поради това Аллах (богът) пратил „последния пророк“ Мохамед да поправи тези човешки грешки. Легендите приписват магически свойства на пръстена (печата), дарен му от Аллах, на който било изписано най-великото му, неизвестно за простосмъртните име.

Сулейман бен Абдул Малик — брат на халиф Уалид I бен Абдул Малик, омеядски халиф (715–717), водил войни с Византия, обсаждал Константинопол, но не успял да го превземе поради намесата на българския хан Тервел.

Сулс — специфичен почерк с изписване на заоблените места на буквите като ъгли.

Султан — букв. властващ, властник. В началото тази чисто военна титла е била много по-ниска от крал и дори от емир и се е давала предимно на отличили се тюркски наемни войници. С времето тя постепенно се е изравнила с емирската, а после и с кралската и се използва паралелно. В Египет през XIII-XVIII в. султаните са били изборни. По време на Османската империя става най-висока титла на монарха.

Султански хан — приют за бедни бездомници.

Султанско бяло — светломатов сребристосив цвят.

Суна — свещена книга за мюсюлманите сунити, съдържаща разкази (хадиси) за живота и деянията на пророка Мохамед.

Сунити — най-многобройната част на мюсюлманите, противопоставени на шиитите. Наред с Корана те признават за втора по значение свещена книга Суната, събрала многобройни хадиси.

Сура — глава от Корана. Според това, къде са „низпослани“ от Аллах, сурите в Корана се делят на мекански и медински.

Суфити — крайна мюсюлманска фанатична секта, чиито членове се отличават с подчертания си аскетизъм — скромна храна (предимно постна), груби дрехи (власеници от сурова вълна) и др.

Суфиян — виж Абу Суфил.

Суфиян Саури (715–778) — именит имам и улем от сектата на аскетите суфити, противник на Омеядите.

Сухейл — арабското име на звездата Канолус.

Сухейм ал-Лейл — стреличка на нощта.

Сухопътна стража — местна пеша полиция в Багдадския халифат, изпълняваща функциите на гранична стража и на митнически контрол.

Таб — древна ориенталска хазартна игра със зарове и жетони.

Табария — район в Палестина, около Тибериадското езеро.

Таббах — готвач.

Тадж ад-Дин — корона на религията.

Тадж ал-Мулук Харан — корона на царете, избраник (на бога).

Тайласан — кърпа, която се слага върху чалмата, за да защити шията от слънчевите лъчи.

Тайфа (араб. таифа) — съсловие, група хора.

Такия — при шиитите гроб на мюсюлмански аскет, обявен за светец; тур. теке.

Такия — шапка, таке, плитък фес от тънка материя за сън; не е прилично да се използва в присъствието на гости.

Талак — официална формула за развод, виж заместник.

Тамасил — идолопоклонница.

Тамима — амулет, талисман.

Тарбуш — фес от твърда материя — плъст, слаган под амамата, за да й придаде форма.

Тарик бен Зияд — арабски пълководец, започнал завоюването на Испания. През 711 г. минава протока между Африка и Европа, който и сега носи името му в изопачено произношение — Гибралтар (араб. Габал (Джабал) ал-Тарик — Планината на Тарик).

Тартур — островърха шапка, слагана на престъпници, осъдени на „опозоряване“. Те били развеждани с голям шум от тъпани из селищата върху магаре, седнали с лице към опашката му.

Тауаддуд — търсеща обич.

Тауфик — облагодетелстван.

Тафсир — коментари, поясняващи смисъла на отделни текстове в Корана.

Тахир — пречистен.

Теке (араб. теки) — жилище на дервиши, мохамедански манастир.

Тик, тиково дърво — индийско дърво със здрава и твърда дървесина, използвано при средновековното корабостроене.

Товар — виж хамл.

Туба — 5-ият месец от коптския (древноегипетския) календар.

Тюрки — тюркските средноазиатски племена, даващи роби и наемници на багдадските халифи, се появяват в Близкия изток през VIII в., постепенно се ислямизират и след IX в. се превръщат в мощна самостоятелна политическа сила, която играе решаваща роля при дворцовите преврати в Багдад. Тюрките постепенно се заселват в завоюваните от Византия близкоизточни и малоазийски територии, където образуват първите си самостоятелни султанства.

Уалид I бен Абдул Малик (717–728) — омеядски халиф, син на Абдул Малик бен Маруан. При него дамаският халифат достига своя разцвет. Той побеждава Византия, подчинява Кавказ, Магриб, Сицилия, Южна Испания, Бухара, Самарканд, Хорезм и др., като стига до Индия и Китай.

Уалид II — син на Язид III, убит заедно с баща си (743–744).

Уарадхан — хан (цар) на розите.

Уард фи-л-Акам — роза сред боклука.

Уардан — розов, направен от рози.

Уасил — вървящ по правия път.

Уасиф ал-Бармаки — историческа личност, брат на везир Джаафар ал-Бармаки.

Убайдулла ибн Мохамед Махди (909–934) — основател на династията на Фатимидите със столица Кайруан, Тунис. Именно с него е водил преговори цар Симеон I Велики за съюз срещу Византия.

Уд — ориенталски струнен музикален инструмент, подобен на голяма китара, в Европа наричан и цитра, макар че двата инструмента са доста различни един от друг.

Уитр — специална молитва, произнасяна от хаджия при планината Арафат край Мека.

Улем (араб. алим) — учен, мюсюлмански богослов.

Ум Амр — букв. майка на Амр (на живота) — прозвище на любимата в класическата арабска поезия.

Умма — нация; общество на мюсюлмани.

Унс ал-Уджуд — радост на съществуванието.

Фадил — предпочитан (от бога).

Фадл Бармаки — син на Яхия Бармаки (VIII в.)

Факих — тълкувател на ислямското право (шариата).

Фалхун — селяк.

Фарджия — широка скъсена горна наметка с дълги ръкави, носена обикновено от шейхове.

Фарис — конник; персиец.

Фарс — Персия.

Фарсах — средновековна персийска мярка за дължина, равна на 5760 м, а след X в. — на 2250 м.

Фатима (606–632) — дъщеря на пророка Мохамед от жена му Хатиджа, съпруга на Али бен Абу Талид, четвъртия халиф.

Фатин — очарователна, съблазнителна.

Фатна — очарование.

Фелах (от араб. фалаха — ора) — селянин, земеделец.

Ферман (от перс. фирман) — указ на главата на ислямска държава.

Фетва (от араб. фатуа) — допитване до шейх ул-исляма (сега то се отправя до имамите в каирската джамия „Ал-Азхар“) относно правомерността на определено действие на дадена личност от религиозна гледна точка. Въпросът трябва да се зададе така, че на него да се отговори само с „Да“ или с „Не“.

Фикх — учение за тълкуването на ислямското право (шариата), което се преподава задължително от факих.

Филс — много дребна арабска медна монета, 1/1000 от дирхама.

Фута — йеменска национална мъжка дреха, наподобяваща къса пола.

Хабазлам Базаза — нахълтва тъмнината; също: подмокря се.

Хабания — квартал в Кайро.

Хабн ал-Мулук — наниз от бисери.

Хабуб — обикнат, обикната.

Хаджадж ибн Юсуф ас-Сакафи (661–714) — управител на Хиджаз, смазал бунта на лъжехалифа Ибн Зубейр в Мека. Възстановява единството на халифата, но остава известен с жестокостта си.

Хаджир Агар — наложницата на Авраам, родила първия му син Исмаил, смятан за родоначалник на арабите (оттам „агаряни“ — термин, използван като синоним на мюсюлмани или мохамедани).

Хаджия (араб. хадж) — лице, направило поклонение в свещените ислямски градове Мека и Медина. Впоследствие терминът се използва от християните на Балканите при посещения в Ерусалим.

Хади Муса — абасидски халиф, убит през 782 г. Синът му Джаафар е убит от Харун ар-Рашид.

Хадиси — разкази за живота и деянията на пророка Мохамед и на съратниците му, повечето от които са систематизирани в Суната и са отправна точка на шариата. Броят им според различни средновековни събиратели е между 3000 и 30 000. Признавани предимно от мюсюлманите сунити.

Хазна (араб. хазина) — обикновено държавна или султанска съкровищница; също: помещение за съхраняване на тайни документи.

Хазнадар — пазител на съкровищницата на владетеля, своеобразен министър на неговите финанси.

Хайзуран — една от най-влиятелните съпруги на Харун ар-Рашид, бивша наложница берберка.

Хакан — тласкащ.

Хаким би-Амриллах — халиф от династията на Фатимидите в Кайро (996–1021).

Халид — велик, безсмъртен; също: омеядски халиф (705–715), син на Абдул Малик. По негово време омеядският халифат достига най-голям разцвет.

Халид ал-Бармаки — индийски брахман, приел исляма и станал родоначалник на Бармакидите — няколко поколения халифски везири в Багдад.

Халид бен ал-Уалид (починал 648) — един от първите големи ислямски и арабски военачалници, наречен от Мохамед „меч на Аллаха“. Водил първите арабски войски извън Арабския полуостров, извоювал победи над Персия и Византия.

Халид бен Сафуан (починал 757) — литератор, един от приближените на Абдул Абас — основател на династията на Абасидите.

Халид ибн Абдулла Касри — ислямизиран персийски управител на Ирак (724), стремил се да запази вътрешния мир; натрупал богатства, обвинен в богохулство и финансови злоупотреби, умрял от мъчения в Куфа (743).

Халима — мечтана.

Халиф — букв. заместващ. Титла, възприета от наследниците на пророка Мохамед в качеството им на негови наместници като държавни глави на арабско-ислямската държава (халифат) и висши тълкуватели на божието слово. До четвъртия халиф Али бен Аби Талиб са били избираеми от ислямската община, а впоследствие титлата става наследствена по мъжка линия. Присвоена по-късно от турските султани и лишена от съдържание след революцията на Кемал Ататюрк през 1923 г.

Халифат (от халиф) — традиционно название на арабско-ислямската държава. (По наше мнение на български език е по-правилно да се нарича халифство.) Съществували са Дамаски (омеядски), Багдадски (абасидски), Кордовски, Фатимидски и други халифати.

Халхал — дамска гривна за глезена на крака.

Хама — град в Централна Сирия.

Хамаз бен Абдул Муталиб (убит 627) — чичо на Мохамед, с прякор Лъв на Аллаха и пророка му.

Хамам — т.нар. турска баня е възникнала по времето на Багдадския халифат, а впоследствие е заимствана от турците. Физическата чистота на тялото е едно от основните изисквания към правоверния мюсюлманин.

Хамид — покорен (на Аллаха).

Хамл бен Маджид — овен, син на славния.

Хамл или товар — ориенталска мярка за тегло, равна на 249,6 кг. Символ. Огромен мъж, великан. Оттук — хамалин.

Хамла — ориенталска мярка за тегло, равна на 74,88 кг.

Хаммад — прославящ (Аллаха).

Хан „Ал-Джауали“ — хан на пътешественици; съществува и днес под името хан „Ас-Сафар“ (има същия смисъл) в Кайро.

Хан „Масрур“ (весел, радостен) — тази странноприемница съществува и до днес в Кайро под това име.

Ханбалити — привърженици на една от четирите велики тълкувателни ислямски школи мазхаби на сунитите — ханбализма, основана от Ахмед бен Ханбал.

Хандак — населено място в покрайнините на Басра, сега квартал от този град.

Ханджар — ловджийски или боен закривен нож с две остриета и много остър връх.

Ханифити — привърженици на една от четирите велики тълкувателни школи на сунитите — ханифизма, основана от Абу Ханифа бен Сабит, търсеща в тълкуванията на ислямското право гъвкави формулировки, обединяващи традиционните нрави и религиозната догма.

Харадж — поземлен данък от васала за суверена по време на халифатите, известен у нас като харач.

Харамия — крадец, бандит.

Харем (араб. харим) — букв. забранено място. Част от жилището на мюсюлманина, където живеят жените и където имат право да влизат само съпругът и малолетните синове; общо название на женското общество в един дом.

Хариджа — египетски съдия, убит по погрешка през 661 г. от фанатик, който го взема за завоевателя на Египет Амру ибн ал-Ас.

Хариджити — букв. намиращи се извън, излизащи от нормата. Крайно консервативна и фанатична ислямска секта.

Харун ар-Рашид (768–809) — багдадски халиф от 786 г., при когото халифатът бележи висшата точка на разцвета си. Харун ар-Рашид е от рода на Абасидите, които не са били толкова на почит по времето на Мохамед, колкото Али и потомците му.

Харут — ангел, изпратен от Аллах на земята да учи хората на магии.

Хасан ал-Басри (642–728) — известен мюсюлмански теолог аскет от Медина, живял в Басра; иначе: хубавецът от Басра.

Хасан Бадр ед-Дин — хубавец, луна на религията.

Хасан ибн Сахл (починал 850) — държавен деец и пълководец от времето на Маамун.

Хасан Шарр ат-Тарик — зло на пътя.

Хасан Шуман (VIII в.) — историческа личност, офицер на Харун ар-Рашид.

Хасба — чакълестото място. Сега квартал в Дамаск.

Хасиб Карим ад-Дин — виж Карим ад-Дин.

Хасна ал-Уджуд — хубавица на съществуванието.

Хатиджа — историческа личност, една от съпругите на халиф Маамун.

Хатим — завършващ.

Хатим ат-Таи (починал в началото на VI в.) — полулегендарен доислямски поет, прочут с щедростта си. Хатор — 3-тият месец на коптския (древноегипетския) календар, носещ името на богиня Хатор.

Хатуб — годеница; също: разговорлива.

Хатун — знатна дама, госпожа.

Хаудадж — едноместна покрита камилска носилка.

Хафса (починала 665) — дъщеря на Омар бен ал-Хатаб, жена на Мохамед, от която няма деца.

Хашемитски лакът (хашемитска драа) — мярка за дължина, равна на 0,64 м.

Хашиш — трева; маково семе.

Хаят ан-Нуфус — живот за душите.

Хибр (букв. мастило) — копринен плат на бяло и тъмносиньо райе.

Хиджаз — княжество в Централна Арабия, днес част от Саудитска Арабия.

Хиджра (коран., букв. преселение, емиграция) — през 622 г. Мохамед емигрира от Мека в Медина, където поставя основата на мюсюлманската община. Тази година се смята за начало на мюсюлманското летоброене (тур. егир).

Хизб — 1/60 част от Корана; съвр. партия.

Химярити — южноарабско племе, чието могъщество е достигнало върха си в началото на нашата ера. Владенията му са се простирали в Южна Арабия и в някои части на Източна Африка.

Хинд — герой от поема, съперник на Нуар; също: легендарна дъщеря на Нуаман бен Мунзер (VI в.).

Хинна или хенна — вид палма с яркочервени фурми, от чиято кора се добива известната естествена боя за коса къна.

Хипократ (ок. 460–377 г. пр.Хр.) — древногръцки лечител, чиито произведения и практика се смятат за връх в древната медицина.

Хира — столица на християнското арабско царство Лахм, превзето от мюсюлманите през 633 г. Намирало се е в днешен Ирак на юг от град Неджеф.

Хишам бен Абдул Малик (724–743) — омеядски халиф, водил войни с Византия, опитал се да смаже бунта в Ирак и Хорасан, довел впоследствие до падането на Омеядите и възкачването на Абасидите на халифския престол.

Хишам бен Бишр (IX в.) — суфит, син на Абу Наср Бишр ал-Хафи (767–841).

Хомс — град в Сирия.

Хорасан — провинция в Североизточен Иран.

Хосрои — велики; титла на древноперсийските царе.

Хромел — ръчна мелница с два камъка.

Худр — пророк предвестник на Мохамед, поради което е поставен над останалите пророци. Съчетава черти на св. Илия и св. Георги.

Хурия — девойка в мюсюлманския рай, чието задължение е всячески да обслужва и да услажда отвъдния живот на правоверния мюсюлманин.

Хусам ад-Дин — крепост на религията.

Хусеин ал-Халила — придворен поет на багдадските халифи от VIII в.

Хусн Мариам — виж Мариам.

Цар — използването на този термин (в западноевропейските преводи той е „крал“) е условно и отговаря на установената традиция на преводите на „Хиляда и една нощ“. Смисълът на арабската дума на този термин „малик“ е по-друг, той означава „собственик“, „притежател“ (на царство — мамлякат). Това понятие отговаря на разбиранията в халифата, където се прави разлика между държава като власт „даулат“, тоест там, където маликът е пряк суверен, и страна (биляд), тоест сбор от територии със свои номинални глави — сюзерени на „малика“.

Царска порта (Баб ал-Малик) — сега квартал в Дамаск.

Царски бисери — название на бисерите с диаметър над 1 см.

Цитра — друго название на арабския уд.

Чалма — цветът на чалмата е показвал принадлежността на притежателя й към една или друга религия. Нарежданията, които са предписвали едно или друго облекло, често са били пренебрегвани.

Чауш (араб. джауиш или шауиш) — нисък военен ранг, фелдфебел.

Червено злато — сплав от злато и мед.

Черният камък — мюсюлманска светиня, смятана за единствения „неръкотворен“ символ на религията, вероятно метеор, който се пази в храма Кааба в Мека и е крайна цел на мюсюлманския хаджилък. Досега не е проучван, тъй като достъпът на немюсюлмани до него е невъзможен, а мюсюлманите нямат право да правят това по религиозни съображения.

Шаабан — 8-ият месец на мюсюлманския лунен календар по хиджра.

Шабаба — пищялка, кавалче за пет пръста.

Шаддад бен Ад — легендарен цар на племето ад, унищожено от Аллах заради нечестивостта му.

Шаджарат ад-Дур — дървото на бисерите.

Шакалик — плямпало.

Шакирити — арабско произношение на названието на членовете на индийската каста шакри. Арабският език го извежда от глагола „шакара“ — благодаря.

Шам — древното название на Дамаск и Сирия.

Шамих — високомерен.

Шамия — парче бял или цветен правоъгълен плат, слаган на главата на голо или над амамата и прикрепван с оккал.

Шамлут — бърз, ловък.

Шамс ад-Даула — слънце на държавата.

Шамс ан-Нахар — слънце на деня.

Шамс ед-Дин — слънце на религията.

Шамхураш (изопачено акадско Шамахурашет) — асирийско название на божеството летящ бик, изобразявано при портите на храмовете като техен пазител.

Шар — зло.

Шар Кан — той беше зло.

Шариат — букв. ясен, справедлив път за следване, основа на ислямското право, основаващо се както върху догмите на религията, съдържащи се в Корана и Суната, така и върху традициите, опита, тълкуванията и съдебната практика, и оформило се през периода VII-XIII в. Ислямско законодателство.

Шарих — тълкувател на ислямското право, своеобразен ислямски адвокат.

Шауал — 10-ият месец на мюсюлманския лунен календар по хиджра.

Шафии — Мохамед бен Идрис (767–820), един от четиримата велики имами на исляма, основател на едноименен мазхаб, който в тълкуванията си на ислямските догми се опира върху традиционните обичаи и се опитва да обедини различните тълкувания между враждуващите ислямски мазхаби.

Шафран — жълта подправка, приготвяна от цветовете на минзухар.

Шах — цар, крал, владетел, старейшина (на професионален еснаф).

Шах Заман — владетел на времето.

Шахид — воин, загинал в свещената битка на исляма джихад.

Шах-мат — малцина знаят, че името на играта шахмат е от арабски произход. Двете думи означават: „Шахът (перс. царят) умря“. Подобна е и думата „пат“ от шахматната терминология — „бат“ на араб. означава „не мърда“, „стои си у дома“.

Шахразад — месецът стана дълъг.

Шахраман — цар нар.

Шахриар — месец май. Исторически през VII в. е имало персийски военачалник с това име. Станал е известен с превземането на Ерусалим през 614 г. Приел е християнството, с преврат е превзел престола на Сасанидите, но е бил свален и убит от законния наследник Ардашир III.

Шашия — копринен плат, бял или зелен, специален за тюрбани и чалми.

Шейтан — дявол, джин.

Шейх — старец, мъдър човек, вожд, глава на род или племе; сега: върховна титла на владетел при някои княжества около Персийския залив, равнопоставена на емир — княз.

Шейх ул-араб — букв. шейх на арабите; презрително обръщение на „градските“ жители към съплеменниците им бедуини; символ. — главатар на разбойници. Жителите на Багдад, предимно тези от персийски произход, са смятали арабските номади за крайпътни разбойници.

Шейх ул-ислям — букв. вожд на исляма; висша почетна религиозна доживотна титла, давана само на авторитетни улеми — ислямски теолози в Османската империя; висша последна инстанция при тълкуването на ислямските догми, дори контрольор на действията на султана от религиозна гледна точка, изпълнявана под формата на фетва.

Шериф — букв. Благороден; религиозна титла, носена само от потомците на Мохамед, избрани от племето хашем (племето на Мохамед) за управители на Мека; титлата е опразнена от съдържание след превземането на Мека от Саудитите (1925). От рода на шерифите произхождат династиите на Хашемитите в Ирак (до 1958) и в Йордания (понастоящем). Нищо общо с американските шерифи!

Шейсетник — командир на шейсетте длъжностни лица, на които са се разделяли отделните обслужващи функции при двора на багдадските халифи.

Шешия — дълга широка черна наметка от кавказки произход.

Шибр — букв. педя, мярка за дължина, равна на 22,5 см.

Шиити — второ по значение течение в исляма, разпространено предимно в Иран и Ирак.

Шуайб — пророк, чието име се споменава само в Корана.

Шуджаа ад-Дин Мохамадан — възхваления (от бога) юнак на религията.

Юнан — арабското название на Гърция.

Юнис (библ.) — пророк Йона.

Юсеф бен Омар ал-Сакфи — управител на Йемен и Ирак, възглавил бунт срещу Омеядите и убит в Дамаск (744).

Юсуф — арабското име на Йосиф Прекрасни, който се споменава както в Библията, така и в Корана.

Яакуб — библ. Яков.

Яаруб Кахтан — легендарен вожд на Йемен от рода Кахтан. Смята се, че той пръв е започнал да говори литературен арабски език и че всъщност арабите получават това си име от корена на личното му име.

Язид — под това име са известни трима омеядски халифи. Язид I (642–683) — син на Муауия I, втори омеядски халиф и пръв получил халифската титла по наследство. Водил войни с Византия. Язид II — син на Абдул Малик. Халиф (720–724), потушил бунта в Йемен. Остава известен с любовта си към лукса и показния разкош. Язид III — син на Абдул Уалид. Халиф само за няколко месеца. Убит заедно със сина си Уалид II през 744 г.

Якут — общо арабско название на няколко вида скъпоценни камъни: червени (рубин), зелени (изумруд), сини (сапфир), жълти (топаз), виолетови (аметист), оранжеви (хиацинт) и т.н.

Якутат ал-Калб — късче якут за сърцето.

Ясмин — жасмин.

Ясриб — древното име на Медина.

Яхия бен Халид ал-Бармаки — възпитател и съветник на халиф Харун ар-Рашид, баща на Джаафар ал-Бармаки. След екзекуцията на сина му имуществото му е конфискувано, а той е изпратен на заточение, където умира през 805 г.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.